Постанова
Іменем України
 
17 травня 2021 року
м. Київ
 
справа № 296/1033/18
провадження № 61-14137св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Грушицького А. І.,
 
учасники справи:
позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,
відповідач за первісним та зустрічним позовами - ОСОБА_2 ,
позивачі за зустрічним позовом (відповідачі за первісним позовом): ОСОБА_3 ,   ОСОБА_4 ,
треті особи за первісним позовом: Управління державного архітектурно-будівельного контролю Житомирської міської ради, Житомирська місцева прокуратура,
 	
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанови Житомирського апеляційного суду від 06 липня 2020 року у складі колегії суддів: Микитюк О. Ю., Григорусь Н. Й., Борисюка Р. М.
 
у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: Управління державного архітектурно-будівельного контролю Житомирської міської ради, Житомирська місцева прокуратура, про визнання факту здійснення будівництва самочинно та зобов`язання знести прибудови, та за зустрічним позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про відшкодування збитків,
 
ВСТАНОВИВ:
 
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог
У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив:
- визнати факт здійснення ОСОБА_3 і ОСОБА_4 самоправного самочинного будівництва в будинку АДРЕСА_1 ;
- знести двоповерхову прибудову до квартири АДРЕСА_2 , одноповерхову прибудову до квартири АДРЕСА_3 , збудованих без його згоди, без відповідних дозволів і без належно затвердженого проекту, за рахунок забудовників                       ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , якими здійснено самочинне самоправне будівництво, у зв`язку із порушенням вимог закону і його законних прав співвласника будинку, із приведенням будинку в первинний стан із відновленням становища, яке існувало до вчиненого ОСОБА_3 та ОСОБА_4 порушення.
Зазначений позов ОСОБА_1 мотивований тим, що він є співвласником будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 26 липня 2010 року реєстр № 5-404, виданим Першою Житомирською державною нотаріальною конторою у спадковій справі                             № 333/2010, за змістом якого йому належить 1/2 частина квартири АДРЕСА_4 .
ОСОБА_2 , як співвласник даного будинку, якому належить 1/2 частина квартири АДРЕСА_5 в домоволодінні, не врахувавши законних прав позивача, як співвласника будинку і квартири, якою вони володіють спільно, та на порушення його законних прав,                                  06 листопада 2013 року надав згоду ОСОБА_3 і ОСОБА_4 на реконструкцію будинку та надбудову мансардного поверху в будинку АДРЕСА_1 .
ОСОБА_2 запевняв його про свою впевненість, що сусіди не розпочнуть на підставі його письмової згоди будівельні роботи без попереднього отримання такої і від нього, як співвласника будинку. 
Проте, відповідачі розпочали будівельні роботи з реконструкції даху будинку і горища, а також прибудов до своїх квартир та надбудову мансардного поверху в будинку АДРЕСА_1 , і вели їх протягом 2014-2017 років. 
Він у зазначений час проживав в іншому місті та не був очевидцем вчинення відповідачами самочинного будівництва. У подальшому від свого брата і співвласника квартири ОСОБА_2 йому також стало відомо, що за його зверненнями і скаргами щодо невідповідності між домовленістю і вчиненими відповідачами будівельним роботами, Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Житомирської міської ради було складено Акт перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, державних будівельних норм, стандартів і правил від 16 березня 2017 року, яким встановлено, що до квартири АДРЕСА_6 здійснено двоповерхову прибудову і виконано надбудову над цією ж квартирою АДРЕСА_2 та над частиною квартири АДРЕСА_5 . 
Також ОСОБА_2 повідомив йому про те, що у цивільній справі № 296/9411/16-ц за позовом Житомирської місцевої прокуратури до ОСОБА_3 та Житомирської міської ради про визнання недійсними рішення Житомирської міської ради та Державного акта про право приватної власності на земельну ділянку на ім`я                    ОСОБА_3 , Корольовським районним судом міста Житомира було вжито заходи до забезпечення позову і ухвалою від 22 листопада 2016 року ОСОБА_3 заборонено здійснювати будівельні роботи на земельній ділянці, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . 
Також ОСОБА_2 повідомив йому і про те, що 18 лютого 2017 року на його ім`я надійшов лист і лише в лютому 2017 року вперше надійшла пропозиція від відповідачів ОСОБА_3 і ОСОБА_4 про розподіл площ на мансардному поверсі. 
Він не давав дозволу ОСОБА_3 і ОСОБА_4 на перебудову будинку та здійснення надбудови над будинком і над його квартирою. Дозвіл на будівництво прибудови до будинку та на будівництво мансардного поверху відповідачами не було отримано у встановленому законодавством порядку із розробленням і видачею профільними управліннями Житомирської міської ради проектної документації, затвердженої у встановленому законом порядку. Протягом 2014-2017 років відповідачами ОСОБА_3 і ОСОБА_4 здійснювалося самочинне самоправне будівництво, хоча дозволу на виконання будівельних робіт, який видається виключно після обстеження земельної ділянки з виходом на місце та на підставі затвердженої проектної документації при наявності згоди усіх співвласників будинку, вони не отримували в органах державного архітектурно-будівельного контролю.
У результаті недотримання відповідачами вимог ДБН він не зміг обслуговувати квартиру, наслідки самовільного будівництва наражають на небезпеку осіб, які проживають в будинку, тому що без дотримання правил безпеки забудовано приміщення над його квартирою. Відповідачами порушено санітарні норми та пожежні норми внаслідок ведення самочинного будівництва і зведення будівельних конструкцій над його квартирою. Прибудова, яка виконана ОСОБА_4 до своєї квартири, закрила вентиляційні мережі квартири та забудувала вікно в приміщенні, яке позначено в технічному плані будинку цифрами 1-4. При цьому позивач вказує і на порушення відповідачами ОСОБА_3 і ОСОБА_4 правил добросусідства.
Також діями ОСОБА_3 і ОСОБА_4 будівельні конструкції над його квартирою перекривають стелю його квартири і перекрили вентиляційні шахти належної йому частини житлового будинку, закрито існуючі витяжки і димарі від газомережі, що підключено у вставленому законодавством порядку компетентним органом до його частини будинку, та його позбавлено права на користування належним нерухомим майном та комунікаціями до нього, тому що внаслідок неправомірних дій відповідачів він не має доступу до підсилювача антени, телевізійного кабелю, інших інженерних мереж, що загрожує небезпекою членам його сім`ї і може призвести до невиправних негативних наслідків, а також призвести до руйнування та знищення належного йому нерухомого майна та його елементів.
У серпні 2018 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 подали вищевказану зустрічну позовну заяву, в якій просили стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на їх користь в солідарному порядку 647 549 грн завданих збитків.
Зазначений позов мотивували тим, що сторони у справі є співвласниками домоволодіння, розташованого у АДРЕСА_1 .
Нотаріально посвідченою заявою від 06 листопада 2013 року ОСОБА_3 ,             ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , як власники квартир будинку АДРЕСА_7 дали згоду один одному на реконструкцію належних їм квартир та надбудову мансардного поверху, оскільки дах будинку потребував капітального ремонту.
Ними за рахунок власних коштів протягом 2014-2016 років було демонтовано старий дах та надбудовано мансардний поверх, здійснено будівельні та оздоблювальні роботи, у зв`язку з чим витрачено 647 549 грн.
07 лютого 2017 року ними на адресу ОСОБА_2 було направлено лист з пропозицією визначення подальших дій щодо облаштування мансардного поверху та повідомлення про рішення з питання чи бажає ОСОБА_2 взяти участь у розподілі площ мансардного поверху з пропозицією відшкодування їм понесених фактичних витрат на надбудову мансардного поверху, проте було отримано від ОСОБА_1 позовну заяву про знесення зазначеної надбудови.
ОСОБА_2 не повідомив їм про іншого співвласника ОСОБА_1 .
Враховуючи наявність нотаріально посвідченої згоди ОСОБА_2 щодо надання ним дозволу на реконструкцію належних їм квартир та надбудову мансардного поверху, у випадку знесення цих надбудов підлягають відшкодуванню понесені ними витрати на таку реконструкцію.
Ухвалою Корольовського райсуду міста Житомира від 15 серпня 2018 року прийнято зустрічний позов ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .
 
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Ухвалою Корольовського райсуду міста Житомира від 29 травня 2019 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 та ОСОБА_4 залишено без розгляду.
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що у судові засідання призначені                на 10 квітня 2019 року та на 29 травня 2019 року позивачі за зустрічним позовом та їх представник не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином.
Також місцевий суд зазначив про те, що оцінюючи процесуальну поведінку позивачів за зустрічним позовом, суд має виходити з того, чи відповідають їх дії критеріям добросовісності у реалізації своїх процесуальних прав та обов`язків, чи є поведінка сторони відповідальною та зваженою. На переконання суду, таким критерія поведінка позивачів за зустрічним позовом не відповідає.
Заочним рішенням Корольовського районного суду міста Житомира від 29 травня      2019 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано факт здійснення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 самоправного самочинного будівництва в будинку АДРЕСА_1 .
Зобов`язано знести двоповерхову прибудову до квартири АДРЕСА_6 та одноповерхову прибудову до квартири АДРЕСА_3 і надбудову мансардного поверху над будинком АДРЕСА_1 , збудовані без згоди ОСОБА_1 , без відповідних дозволів і без належно затвердженого проекту, за рахунок забудовників ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , якими здійснено самочинне самоправне будівництво, у зв`язку із порушенням вимог закону і законних прав співвласника будинку ОСОБА_1 , із приведенням будинку в первинний стан із відновленням становища, яке існувало до вчиненого ОСОБА_3 та                   ОСОБА_4 порушення.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що ОСОБА_3 і ОСОБА_4 без відповідних дозволів і без належно затвердженого проекту, тобто без отримання правовстановлюючих документів і дозволу, самовільно збудували двоповерхову прибудову до квартири АДРЕСА_2 , одноповерхову прибудову до квартири АДРЕСА_8 , і надбудову мансардного поверху будинку АДРЕСА_1 , чим порушили права позивача, як співвласника будинку.
Постановою Житомирського апеляційного суду від 06 липня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 , ОСОБА_4 задоволено. Скасовано ухвалу Корольовського райсуду міста Житомира від 29 травня 2019 року та направлено справу в частині зустрічного позову для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що ОСОБА_3 не був повідомлений про судове засідання 10 квітня 2019 року. Дане судове засідання не відбулось у зв`язку із перебуванням судді Галасюка Р. А. на лікарняному.
Відповідачі ОСОБА_3 і ОСОБА_4 були повідомлені про судове засідання                       на 29 травня 2019 року об 14-30 годині, проте згідно з протоколом судового засідання від 29 травня 2019 року судове засідання відбувалось з 12-16 години                                                    до 12-24 години, тому висновок суду першої інстанції про наявність підстав для залишення зустрічного позову без розгляду суперечить обставинам справи і не відповідає нормам процесуального права.
Постановою Житомирського апеляційного суду від 06 липня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задоволено. Скасовано заочне рішення Корольовського районного суду міста Житомира від 29 травня 2019 року і ухвалено нове судове рішення про залишення позовних вимог без задоволення. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що доказів на підтвердження неможливості здійснення перебудови та про відмову відповідачів від її проведення позивач не надав. Суд першої інстанції безпідставно вжив для захисту прав                    ОСОБА_2 таку крайню міру, як знесення самочинного будівництва. Визнання факту самочинного будівництва не є належним способом захисту, оскільки даний факт не є фактом, що має юридичне значення в розумінні глави 6 розділу IV ЦПК України. 
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У вересні 2020 року ОСОБА_1  подав касаційну скаргу на постанови Житомирського апеляційного суду від 06 липня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати постанову Житомирського апеляційного суду від 06 липня 2020 року і залишити в силі заочне рішення Корольовського районного суду міста Житомира від 29 травня 2019 року, а також скасувати постанову Житомирського апеляційного суду від 06 липня 2020 року і залишити в силі ухвалу  Корольовського районного суду міста Житомира від 29 травня 2019 року.
 
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга ОСОБА_1  мотивована тим, що ні ОСОБА_3 , ні                           ОСОБА_4 не розробляли документації на об`єкт будівництва.
Він не давав згоди на будівництво, зазначеним будівництвом істотно обмежено його право на користування його частиною будинку.
Апеляційним судом скасовано правильне по суті й обґрунтоване висновком судової будівельно-технічної експертизи і дійсними обставинами справи рішення суду першої інстанції.
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не з`явилися в судові засідання, будучи належним чином повідомлені про час та місце судового розгляду, а їх представником подавалися заяви про відкладення розгляду, дата і час яких були ним узгоджені.
Враховуючи дійсні обставини справи ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зловживають своїми процесуальними правами і вимагали перегляду судового рішення після спливу розумних строків на оскарження судового рішення, не надали суду достатніх і належних доказів для поновлення пропущеного без поважних причин процесуального строку, а апеляційний суд безпідставно поновив їм строк і задовольнив необґрунтовану апеляційну скаргу, яка не містила жодного доводу про помилковість висновків суду першої інстанції під час постановлення ухвали від 29 травня 2019 року.
Рішення, яке просили скасувати ОСОБА_3 і ОСОБА_4 судом ухвалено                             29 травня 2019 року, однак заява про поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд відсутня.
Вважає, що ним підставно та обґрунтовано було заявлено позовні вимоги, які повинні бути задоволеними, оскільки доведені належними доказами і обставинами визнання відповідачами фактів здійснення ними самочинного будівництва. 
 
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
У грудні 2020 року ОСОБА_4 та ОСОБА_3 подали до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просили відмовити у її задоволенні, посилаючись на те, що ОСОБА_2 у листі від 22 березня 2017 року підтвердив те, що він є власником квартири АДРЕСА_5 та надав їм згоду на реконструкцію належних їм квартир та надбудови мансардного поверху. При цьому ОСОБА_2 чітко усвідомлює, він є співвласником спільного майна багатоквартирного житлового будинку, проте відмовився відшкодувати їм кошти за проведення необхідних ремонтних робіт на утримання житлового будинку в належному стані.
Прибудова, яка здійснена на території власної земельної ділянки ОСОБА_5 жодним чином не може перешкоджати у використанні майна позивача, оскільки знаходиться на приватній земельній ділянці.
Позивач вказує на те, що вони порушили його право приватної власності, але якими саме діями відбулося порушення права на власність і якими саме діями кожного з відповідачів окремо не зазначає.
Знесення самочинного об`єкта нерухомості відповідно до статті 376 ЦК України є крайнім заходом впливу на забудовника і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи з метою усунення порушень щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності та коли неможлива перебудова об`єкта нерухомості чи особа відмовляється від здійснення такої перебудови, що узгоджується із висновком Верховного Суду України, висловленим у постанові від 06 вересня 2017 року у справі № 6-1721цс16.
Отже, застосування до відповідачів зобов`язання щодо знесення самочинного збудованого об`єкта є передчасним та не співмірним заходом, оскільки позивачем не використано всі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. 
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 19 листопада           2020 року відкрито провадження у цій справі та витребувано її матеріали із  Корольовського районного суду міста Житомира.
21 січня 2021 року справа № 296/1033/18 надійшла до Верховного Суду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у рівних частках є співвласниками квартири АДРЕСА_4 .
ОСОБА_4 є власником квартири АДРЕСА_8 у зазначеному житловому будинку, а ОСОБА_3 - квартири АДРЕСА_2 . 
06 листопада 2013 року ОСОБА_2 надав згоду ОСОБА_3 і ОСОБА_4 на реконструкцію будинку та надбудову мансардного поверху в будинку. Без погодження ОСОБА_1 , без затвердженої проектної документації ОСОБА_3 і                            ОСОБА_4 виконали прибудови і добудови до належних їм квартир.
Згідно з актом перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, державних будівельних норм, стандартів і правил від 16 березня 2017 року, висновку судової будівельно-технічної експертизи від 25 січня 2019 року № 832/01.19 до квартири АДРЕСА_6 виконана двоповерхова прибудова, в тому числі над квартирою АДРЕСА_5 , а до квартири                   АДРЕСА_8 одноповерхова прибудова виконана надбудова над квартирою АДРЕСА_2 та частиною квартири ОСОБА_2 .
Відповідно до даних реєстру документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів за вказаною адресою Управлінням не зареєстровано дозвільних документів на початок виконання будівельних робіт, а також відсутня така інформація в архівних матеріалах, переданих Управлінням ДАБІ у Житомирській області. Будівельні роботи проводились без відповідних дозвільних документів є порушенням статті 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», пункту 2 «Порядку виконання будівельних робіт», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 466.
Згідно з висновком експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи від 25 січня 2019 року № 832/01.19, складеним судовим експертом Горкушою М. Д., згідно з матеріалами інвентаризаційної справи № 240 щодо влаштованих прибудов та надбудов до житлового будинку АДРЕСА_1 у жовтні 2016 року працівниками БТІ була проведена інвентаризація об`єктів нерухомості по даній адресі, за результатами якої були виявленні самочинно влаштовані власниками квартир АДРЕСА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 прибудови та надбудови до житлового будинку АДРЕСА_1 , а саме: самочинно влаштована двоповерхова прибудова літера «а4» до житлового будинку (приміщення позначені 2-6 1-го поверху площею забудови 7,7 кв. м, приміщення позначені 2-7 мансардного поверху площею забудови 12,9 кв. м); самочинно влаштована надбудова літера «А2» площею забудови 151,2 кв. м (мансардний поверх) над житловим будинком: приміщення позначені 2-8, 2-9, які сполучаються з квартирою АДРЕСА_8 (власник - ОСОБА_4 ), приміщення позначені                       3-11, 3-12, які сполучаються з квартирою АДРЕСА_2 (власник - ОСОБА_3 ); самочинно влаштована двоповерхова прибудова літера «а5» до житлового будинку (приміщення позначені 3-9 І-го поверху площею забудови близько 15 кв. м, приміщення позначені                3-10 ІІ-го поверху площею забудови близько 15 кв. м). Приміщення позначені 3-9, 3-10 сполучаються з приміщеннями квартири АДРЕСА_2 , власником якої є ОСОБА_3 .
Згідно з висновком експерта прибудови літери «а4», «а5» та надбудова літера «А2» до житлового будинку АДРЕСА_1 виконані з порушенням будівельних норм (ДБН) України, а саме: в порушення вимог Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» не було виготовлено проектної документації (стаття 31); не подано повідомлення про початок виконання будівельних робіт відповідному органу державного архітектурно-будівельного контролю (статті 34, 36 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», пункту 5 Порядку); порушені вимоги пункту 2 статті 36 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» - виконувати будівельні роботи без подання повідомлення про початок виконання будівельних робіт забороняється; відповідно до пункту 7 статті 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» виконання будівельних робіт без відповідного документа, передбаченого цією статтею, вважається самочинним будівництвом і тягне за собою відповідальність згідно із законом; порушені вимоги пунктів 5.5, 9.3 ДБН В.3.2-2-2009 «Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт», якими передбачена обов`язковість обстеження конструкцій фундаментів, підземних і надземних частин будинків при розроблені проектів реконструкції і капітального ремонту; після закінчення робіт з будівництва, реконструкції, реставрації або капітального ремонту об`єкта з незначними класом наслідків (СС1) або об`єкта, будівництво якого здійснювалося на підставі будівельного паспорта, відповідно пункту 6 глави І Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна та відповідно до статті 36 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», з метою реалізації права експлуатації об`єкта, замовником (забудовником) має бути проведена технічна інвентаризація об`єкта та подана відповідному органу державного архітектурно-будівельного контролю декларація про готовність об`єкта до експлуатації, проте цього не виконано.
Також були порушені вимоги пункту 8 статті 36 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та пункту12 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, де експлуатація закінчених будівництвом об`єктів, не   прийнятих в експлуатацію, забороняється. Порушені вимоги пункту                                       3.25* ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», яким передбачена нормована відстань від стін будівель до межі сусідньої земельної ділянки для догляду за будівлями і здійснення їх поточного ремонту. Несуча стіна прибудови літера «а4» прибудована безпосередньо до зовнішньої стіни приміщення позначені 1-4 квартири АДРЕСА_5 (власник 1/2 ідеальна частка квартири АДРЕСА_5 - ОСОБА_1 ). Несучи стіна прибудови літера «а5» побудована впритул (на відстані близько 5 см) до зовнішньої стіни приміщення позначена IV квартири АДРЕСА_5 (власник                1/2 ідеальна частка квартири АДРЕСА_5 - ОСОБА_1 ). Порушені вимоги пункту 8.56 ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», яким передбачена нормована відстань по горизонталі (у світлі) від найближчих підземних дворових мереж вищевказаного будинку АДРЕСА_1 до фундаментів об`єктів будівництва.
Окрім цього, порушені вимоги пункту 19.27 ДБН В.2.5-64:2013 «Внутрішній водопровід та каналізація», розташування оглядового колодязю дворової мережі водовідведення під прибудовою літера «а4», унеможливлює доступ до нього для технічного обслуговування та ліквідації аварійних ситуацій в разі їх виникнення.
Порушені вимоги пункту 4.30 ДБН В.2.5-15-2005 «Житлові будинки. Основні положення», пунктів 6.8.11, 6.8.12, 6.8.17, 6.8.18, 6.8.21 ДБН В.2.5-67:2013 «Опалення, вентиляція та кондиціювання», пунктів Ж7-Ж10, Ж15 Додатку Ж ДБН В.2.5-20-2001 «Газопостачання», пункту 3.13 Правил пожежної безпеки України, затверджених наказом МВСУ 30 грудня 2014 року № 1417: раніше існуючий димохід печі з приміщення позначені 1-3 (квартира АДРЕСА_5 ) на даху відсутній; раніше існуючий димохід «зламаний» у двох місцях, в місці виходу димовідвідного каналу над горищним перекриттям, другий раз у нововлаштованій цегляній опорі; труба нововлаштоватого димоходу спирається на нововлаштовану цегляну опору, яка розташована безпосередньо на горищному перекритті над приміщенням позначені 1-3 (квартира АДРЕСА_5 ) біля зовнішньої несучої стіни (у місці розташування вікна приміщення позначені 1-3), на час дослідження піч у приміщенні позначені 1-3 (квартира АДРЕСА_5 ) не функціонувала через відсутність тяги, доступ до димоходу для очищення і ремонту відсутній.
Для усунення порушень державних будівельних норм ДБН України, інших норм і правил, що регламентують будівництво та експлуатацію житлових будинків необхідно: 1) замовити та одержати проектну документацію на будівництво (реконструкцію, капітальний ремонт) житлового будинку АДРЕСА_1 (або частини житлового будинку), у тому числі із метою визначення несучої спроможності конструктивних елементів житлового будинку літера «А» та прибудови літера «А1» до нього; при виконанні будівельних робіт проектними рішеннями необхідно, якщо це буде можливо, розподілити навантаження на стіни та перегородки з обов`язковим забезпеченням їх несучої спроможності та несучої спроможності перекриття; в залежності від результатів розрахунків несучої спроможності конструктивних елементів житлового будинку літера «А» та прибудови літера «А1», будуть визначені можливі варіанти об`ємно-просторових рішень, щодо будівництва прибудов та надбудов в межах квартири АДРЕСА_8 (власник - ОСОБА_4 ) та квартири АДРЕСА_2 (власник - ОСОБА_3 ); 2) так як межі (лінії поділу) між квартирами АДРЕСА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , 3 проходять по осям перегородок між приміщеннями цих квартир, та по зовнішнім краям зовнішніх стін, необхідно ліквідувати всі конструктивні елементи надбудови літера «А2» та прибудови літера «а4», що виступають за межі приміщень квартири АДРЕСА_8 (власник - ОСОБА_4 ) та квартири АДРЕСА_2 (власник - ОСОБА_3 );      3) над приміщеннями квартири АДРЕСА_5 (власник 1/2 ідеальної частки - ОСОБА_1 ), над якими буде ліквідовано частину надбудови літера «А2», необхідно відновити конструктивні елементи горища та покрівлю; 4) необхідно відновити димохід пічки приміщення позначені 1-3 квартири АДРЕСА_5 (власник 1/2 ідеальної частки -                          ОСОБА_1 ) з метою відновлення її працездатності, доступу для обслуговування і ремонту димоходу, та забезпечення виконання правил пожежної безпеки; 5) з метою відновлення вільного доступу до оглядового колодязю дворової мережі водовідведення, необхідно знести частину прибудови літера «а4» до квартири АДРЕСА_8 (власник - ОСОБА_4 ) над цим колодязем; 6) так як пункт 3.25* ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень» передбачена нормована відстань від стін будівель до межі сусідньої земельної ділянки для догляду за будівлями і здійснення їх поточного ремонту, стіни прибудов літери «а4», «а5» повинні бути перенесені на відстань не менше 1 метра від стін приміщень квартири                      АДРЕСА_5 (власник 1/2 ідеальної частки - ОСОБА_1 ). Визначення фактичних показників тривалості інсоляції житлових приміщень квартири АДРЕСА_4 , відповідно до пункту 10.30* ДБН 360-92** необхідно проводити у період з 22 березня до 22 вересня.
Апеляційним судом також встановлено те, що позивачем не надано доказів на підтвердження неможливості здійснення перебудови та про відмову відповідачів від її проведення.
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Щодо оскарження постанови Житомирського апеляційного суду від 06 липня                       2020 року в частині перегляду заочного рішення Корольовського районного суду міста Житомира від 29 травня 2019 року 
Відповідно до статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.
Згідно із статтею 179 ЦК України річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки. 
Частиною першою статті 181 ЦК України передбачено, що до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.
Згідно з положеннями частини першої статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.
Частиною другою статті 331 ЦК України передбачено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).
Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.
Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
Отже, для того, щоб новостворене майно стало об`єктом цивільно-правових відносин, потрібно виконання трьох умов: 1) завершення будівництва; 2) прийняття до експлуатації; 3) державна реєстрація.
Доки ці умови не виконано, особа вважається лише власником матеріалів, обладнання тощо, яке було використано у процесі цього будівництва (створення майна).
Згідно із частинами першою, другою, четвертою, сьомою статті 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.
Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.
У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.
Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.
Відповідно до положень статті 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на звернення до суду з позовом про знесення самочинно збудованих об'єктів містобудування належить також відповідним інспекціям державного архітектурно-будівельного контролю. Такий позов може бути пред`явлено до суду у разі, якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимог, установлених у приписі про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил з визначенням строку для добровільного виконання припису, та/або якщо перебудова об`єкта є неможливою.
Стаття 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав та інтересів.
Згідно із частиною другою статті 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
З урахуванням змісту статті 376 ЦК України в поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту такого порушення самочинною забудовою.
Збудований об`єкт нерухомості може бути знесений особою, яка здійснила самочинне будівництво, або за її рахунок лише на підставі судового рішення у випадках, передбачених частинами четвертою та сьомою статті 376 ЦК України: а) якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, що здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці; б) якщо така забудова порушує права інших осіб; в) якщо проведення перебудови об`єкта є неможливим; г) особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, відмовляється від проведення перебудови відповідно до прийнятого судом рішення. 
Знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише за умови вжиття всіх передбачених законодавством України заходів щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.
Право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування.
У випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК України).
Відповідно до положень статті 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на звернення до суду з позовом про знесення самочинно збудованих об`єктів містобудування належить також відповідним інспекціям державного архітектурно-будівельного контролю. Такий позов може бути пред`явлено до суду у разі, якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимоги, встановлені у приписі про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил із визначенням строку для добровільного виконання припису, та/або якщо перебудова об`єкта є неможливою.
Розглядаючи зазначені позови відповідно до вимог вказаної норми та положень частини сьомої статті 376 ЦК України, суди мають встановлювати, чи було видано особі, яка здійснила самочинне будівництво, припис про усунення порушень, чи можлива перебудова об`єкту та чи відмовляється особа, яка здійснила самочинне будівництво, від такої перебудови.
Отже, системний аналіз зазначених положень дає підстави для висновків про те, що самочинне будівництво підлягає безумовному знесенню, якщо: власник земельної ділянки заперечує проти визнання права власності за особою, яка здійснила таке будівництво; власник  земельної ділянки не заперечує проти визнання права власності на самочинну забудову, однак така забудова порушує права інших осіб на зазначену земельну ділянку; самочинна забудова зведена на наданій земельній ділянці але з відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил, що порушує права інших осіб, за умови, що особа, яка здійснила самочинне будівництво, відмовилась від здійснення перебудови.
У цій справі суди встановили, що будівництво відповідачами прибудов і добудов до належних їм квартир є самочинним, оскільки проведено без відповідних дозвільних документів, що дають право на виконання будівельних робіт.
Заявник звернувся до суду з вимогами про знесення самовільно збудованої споруди, проте, у супереч нормам частини сьомої статті 376 ЦК України, просив вжити крайніх мір по усуненню порушень його прав. Натомість, першочергово повинна була бути заявлена вимога про проведення відповідної перебудови, а у випадку відмови від її проведення - знесення самочинного будівництва за рахунок особи, яка його здійснила, у зв`язку з чим заявлені вимоги є передчасними. 
Крім того, позивачем не надано доказів неможливості здійснення перебудови та про відмову відповідачів від її проведення.
Відповідно до частини другої статті 4 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» cуб`єктами містобудування є органи виконавчої влади, Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування, фізичні та юридичні особи.
Частиною другою статті 5 цього закону передбачено, що вимоги містобудівної документації є обов`язковими для виконання всіма суб`єктами містобудування.
Отже, згідно із вимогами чинного законодавства суб`єктами містобудування є власники відповідних об`єктів нерухомості (житлових будинків, споруд, земельних ділянок тощо). 
Оскільки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не було вручено приписів контролюючих органів щодо усунення порушень, останні не притягалися до адміністративної відповідальності, тому підстави для зобов`язання відповідачів знести самовільно побудови та прибудови відсутні.
До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд України у постановах                               від 19 квітня 2017 року у справі № 6-129цс17 та від 06 вересня 2017 року у справі                        № 6-1721цс16 та Верховний Суд у постанові від 26 червня 2019 року у справі                                № 199/13042/13-ц (провадження № 61-8733св18).
Оцінивши наявні у матеріалах справи докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні усіх обставин справи, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що суд першої інстанції необґрунтовано вжив для захисту прав ОСОБА_2 таку крайню міру, як знесення самочинного будівництва.
Також правильним є висновок апеляційного суду про те, що вимога про визнання факту самочинного будівництва не є належним способом захисту, оскільки даний факт не є фактом, що має юридичне значення в розумінні глави 6 розділу IV ЦПК України.
Доводи касаційної скарги про те, що рішення, яке просили скасувати ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , судом ухвалено 29 травня 2019 року, однак заява про поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд відсутня, не заслуговують на увагу, з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:                   1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин;  3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів (частина друга статті 280 ЦПК України).
Відповідно до статті 283 ЦПК України відповідачам, які не з`явилися в судове засідання, направляється копія заочного рішення в порядку, передбаченому статтею 272 цього Кодексу.
Згідно із статтею 284 ЦПК України заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. 
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. 
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. 
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Заява про поновлення процесуального строку розглядається судом без повідомлення учасників справи (статті 126, 127 ЦПК України).
Згідно з частиною четвертою статті 287 ЦПК України у разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Із матеріалів справи встановлено, що 29 травня 2019 року Корольовським районним судом міста Житомира було прийнято заочне рішення у цій справі у зв`язку з неявкою відповідачів. 
29 травня 2019 року Корольовським районним судом міста Житомира на адресу відповідачів, зокрема  ОСОБА_3 і ОСОБА_4 була направлена копія рішення суду від 29 травня 2019 року, однак матеріали справи не містять доказів отримання відповідачами копії зазначеного судового рішення.
15 листопада 2019 року представник ОСОБА_3 - адвокат Вернидуб Д. В. подав до суду першої інстанції заяву про повідомлення стану розгляду справи, а 11 грудня                2019 року - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 подали заяву про перегляд заочного рішення, яку ухвалою Корольовського районного суду міста Житомира від 11 лютого 2020 року було залишено без задоволення.
10 березня 2020 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 подали апеляційну скаргу на рішення Корольовського районного суду міста Житомира від 29 травня 2019 року, тобто в межах строку, встановленого нормами ЦПК України.
 
Щодо оскарження постанови Житомирського апеляційного суду від 06 липня                       2020 року в частині перегляду ухвали Корольовського районного суду міста Житомира від 29 травня 2019 року
Згідно з частиною п`ятою статті 223 ЦПК України у разі повторної неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився в судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи.
Апеляційним судом встановлено те, що ОСОБА_3 не був повідомлений про судове засідання на 10 квітня 2019 року. 
Судове засідання 10 квітня 2019 року не відбулось у зв`язку з перебуванням судді Галасюка Р. А. на лікарняному.
Відповідачі ОСОБА_3 і ОСОБА_4 були повідомлені про судове засідання                        на 29 травня 2019 року об 14-30 годині, однак згідно з протоколом судового засідання               від 29 травня 2019 року судове засідання відбувалось з 12-16 години до 12-24 години.
Встановивши вищезазначені обставини, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що висновок суду першої інстанції про залишення зустрічного позову без розгляду суперечить обставинам справи і не відповідає нормам процесуального права.
Інші доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині оскаржуваних судових рішень, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі                                              № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів не встановлено, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.
Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.
Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду  апеляційної інстанції.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
 
Щодо заяви ОСОБА_1 про розгляд касаційної скарги з повідомленням учасників справи
У вересні 2020 року ОСОБА_1  разом з касаційною скаргою подав заяву, в якій, зокрема просив призначити справу до касаційного розгляду із повідомленням учасників у справі про час та місце розгляду касаційної скарги.
Заява не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до частини першої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи має бути проведений протягом п`яти днів після складання доповіді суддею-доповідачем колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Розгляд цієї справи в касаційному порядку проведений Верховним Судом за правилами статті 401 ЦПК України в порядку письмового провадження, в якому учасники справи не повідомляються про такий розгляд.
 
Щодо клопотання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про закриття касаційного провадження
У грудні 2020 року від ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на адресу Верховного Суду надійшло клопотання про закриття касаційного провадження, в якому заявники посилалися на те, що касаційну скаргу підписано не ОСОБА_1 , а іншою особою, оскільки останній протягом тривалого часу, а саме з 1997 року проживає на території Російської Федерації, на час проведення судових засідань як суду першої інстанції, так і суду апеляційної інстанції, а також на час складання касаційної скарги був відсутній на території України.
Відповідно до частини першої статті 396 ЦПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо: 
1) після відкриття касаційного провадження особа, яка подала касаційну скаргу, заявила клопотання про відмову від скарги, за винятком випадків, коли є заперечення інших осіб, які приєдналися до касаційної скарги; 
2) після відкриття касаційного провадження виявилося, що касаційну скаргу не підписано, подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, або підписано особою, яка не має права її підписувати; 
3) після відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом першої чи апеляційної інстанції питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося; 
4) після відкриття касаційного провадження виявилося, що Верховний Суд у своїй постанові вже викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, або відступив від свого висновку щодо застосування норми права, наявність якого стала підставою для відкриття касаційного провадження, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку, коли Верховний Суд вважає за необхідне відступити від такого висновку). Якщо ухвала про відкриття касаційного провадження мотивована також іншими підставами, за якими відсутні підстави для закриття провадження, касаційне провадження закривається лише в частині підстав, передбачених цим пунктом;
5) після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
Враховуючи те, що заявниками не наведено підстав, передбачених частиною першою статті 396 ЦПК України для закриття касаційного провадження, тому клопотання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про закриття касаційного провадження не підлягає задоволенню.
 
Керуючись статтями 396, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 про розгляд касаційної скарги із повідомлення учасників у справі про час та місце розгляду касаційної скарги.
Відмовити у задоволенні клопотання  ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про закриття касаційного провадження.
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанови Житомирського апеляційного суду від 06 липня 2020 рокузалишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                 І. В. Литвиненко
 
                                                                                                            В. С. Висоцька
 
                                                                                                           А. І. Грушицький