ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/29/21 Справа № 201/12927/17 	  	Головуючий у першій інстанції:  Антонюк О. А. Суддя-доповідач:  Красвітна  Т. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 лютого 2021 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого –                        Красвітної Т.П., 
суддів:                                Свистунової О.В., Єлізаренко І.А,
при секретарі                        Догоновій О.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 квітня 2019 року по справі за позовом військової прокуратури Дніпропетровського гарнізону південного регіону України, в інтересах Міністерства оборони України, Державної організації “971 Управління начальника робіт”, до ОСОБА_1 про витребування майна, – 
ВСТАНОВИЛА:

       У вересні 2017 року Військова прокуратура Дніпропетровського гарнізону південного регіону України, в інтересах Міністерства оборони України, Державної організації “971 Управління начальника робіт” звернулась до суду з даним позовом, посилаючись на те, що будівля АДРЕСА_1 на праві власності належить державі в особі Верховної Ради України і передана в управління Міністерства оборони та ДО “№ 971 УНР”, які і здійснювали користування, володіння і балансоутримання вказаного майна; через банкрутство ДО “№971 УНР” були неправомірно проведені торги і вказана будівля була продана фізичним особам, а потім перепродана і зараз вона начебто належить відповідачу ОСОБА_1 . Позивач зазначає, що все вказане було здійснено з численними порушеннями закону, згоди на це не давалось, їх взагалі не було повідомлено про вказані торги і перепродаж їх майна, що порушує їх права. У зв`язку з чим заінтересовані особи (фактично позивачі) позбавлені права повноцінно використовувати своє майно. Зверталися до відповідача з питанням надання і оформлення документів та повернення майна, але вказане виявилося для відповідача не можливим. Звернення ні до чого не призвело. Виник спір, який в добровільному досудовому порядку вирішено не було, позивач вважає, що його права порушено і вимушений був звертатися з позовом до суду. Тому, уточнивши позовні вимоги позивач просила витребувати у ОСОБА_1 на користь Державної організації “№ 971 Управління начальника робіт” Ѕ частину нежитлової будівлі загальною площею 253 кв. м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 561622612101, що знаходиться в АДРЕСА_1 , задовольнивши позов в повному обсязі.
       Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 квітня 2019 року задоволено позовні вимоги, вирішено витребувати у ОСОБА_1 на користь Державної організації “№ 971 Управління начальника робіт” Ѕ частину нежитлової будівлі загальною площею 253 кв. м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 561622612101, що знаходиться в АДРЕСА_1 ; стягнути з ОСОБА_1 на користь Державної організації “№ 971 Управління начальника робіт” сплачений при подачі позову судовий збір в сумі 2400,00 грн.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони повідомлені належним чином у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України, що підтверджується письмовими матеріалами справи.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення, виходячи з наступного. 
Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що будівля АДРЕСА_1 на праві власності належить державі в особі Верховної Ради України і передана в управління Міністерства оборони та ДО “№ 971 УНР”, які і здійснювали користування, володіння і балансоутримання вказаного майна.
Згідно ухвали господарського суду Дніпропетровської області від 06.08.2015 по справі №Б15/101/-08 вбачається, що ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 19.03.2008 порушено провадження по справі про банкрутство ДО "971 Управління начальника робіт" .
Постановою господарського суду Дніпропетровської області від 31 травня 2011 року боржника визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру, ліквідатором призначено арбітражного керуючого Гальченко Є.А. (а.с.29)
Строк ліквідаційної процедури по справі неодноразово продовжувався.
Ухвалою господарського суду від 18 грудня 2014 року припинено повноваження арбітражного керуючого ОСОБА_3 , як ліквідатора банкрута, ліквідатором призначено арбітражного керуючого Іванкова В.М.
03 грудня 2014 року проведено аукціон з продажу спірного нерухомого об”єкту, на якому були зареєстровані два учасника, за початковою ціною покупці не бажали придбати об`єкт, ліцитатор 9 разів знижував ціну (на 10% кожного разу), при оголошенні ціни в 100000,00 грн. один із покупців виявив бажання придбати майно. Із переможцем торгів ОСОБА_4 03 грудня 2014 року укладено договір №0312/1 і майно передане покупцю за актом.
16 червня 2015 року до господарського суду надійшла заява ліквідатора банкрута Іванкова В.М. про визнання недійсними результатів аукціону, проведеного 03 грудня 2014 року з продажу об`єкта нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 ; визнання недійсним договору, укладеного з переможцем аукціону ОСОБА_4 .
Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 06 серпня 2015 року у справі № Б15/101-08 визнано недійсними результати аукціону, проведеного Правобережною товарною біржею 03 грудня 2014 року щодо продажу лота № 1, який складався з нерухомого майна, що знаходиться на балансі ДО «971 УНР», а саме адміністративної будівлі на АДРЕСА_1 , загальною площею 253, 00 кв. м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 561622612101. Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 03 грудня 2014 року, загальною вартістю 100000, 00 грн, укладений між ДО «971 УНР» в особі ліквідатора Гальченка Є. А. та фізичною особою ОСОБА_4 (а.с.26-28 т.1).
Господарським судом встановлено, що ліквідатор ОСОБА_3 не погодив з Міністерством оборони України перелік ліквідаційної маси банкрута, не погодив кандидатуру організатора аукціону, тому не міг реалізовувати об`єкт нерухомого майна, який продано на аукціоні 03 грудня 2014 року.
ОСОБА_4 майно, яке було предметом договору купівлі-продажу від 03 грудня 2014 року, відчужив на користь ОСОБА_5 , який, у свою чергу, відчужив його ОСОБА_1 , який зареєстрований власником 1/2 частини спірного нерухомого майна, розташованого по АДРЕСА_1 відповідно до договору купівлі-продажу №1739, виданого 04 листопада 2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вакуленко С.О. відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а.с.17 т.1).
Статтею 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Згідно з частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Добросовісність набуття в розумінні статті 388 ЦК України полягає в тому, що майно набувається не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права його відчужувати.
Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна від набувача, при цьому випадки такого витребування законодавством обмежуються, зокрема, пунктом 3 частини першої статті 388 ЦК України передбачено, що витребування майна можливе в разі його вибуття з володіння власника не з його волі іншим шляхом.
Абзацами 1, 3 пункту 26 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.
Відповідно до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.
Тобто ст. 388 ЦК України визначений перелік виняткових умов, за яких майно може бути витребуване. Звернемося до цих умов. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.
В даному випадку мова йде про захист прав належного власника шляхом витребування майна. Суб`єктом захисту права, зокрема, є власник майна та добросовісний набувач. Власник майна - це та особа, яка має законні права володіти, користуватися, розпоряджатися майном, що вибуло до добросовісного відповідача поза волею власника. Тобто звернутися до добросовісного набувача із позовом про витребування майна може тільки неволодіючий власник. Щодо добросовісного набувача, то відповідно до п. 10 ч. З Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" та ч. 5 ст. 12 ЦК України, добросовісність набувача презюмується.
Виходячи із даних положень, бажаючи скористатися способом захисту порушеного права, що передбачений ст. 330, 388 ЦК України, власник майна має визначитися, що набувач є добросовісним (в іншому випадку витребування майна буде можливим на іншій підставі, аніж тій, що визначена ст. 330, 388 ЦК України).
Стаття 388 ЦК України пов`язує можливість витребування майна у добросовісного набувача, який оплатно придбав це майно, із обставинами, за якими майно вибуло до добросовісного набувача поза волею власника.
"Поза волею власника" в розумінні вказаної статті означає: майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння, майно було викрадено у власника або особи, якій він передав майно у володіння, майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Вказана норма ЦК України не містить вичерпного переліку випадків вибуття майна з володіння поза волею власника, а вказівку на загублення майна чи його викрадення слід розглядати, скоріше, як окремі приклади, наведені законом. Якщо майно було набуте певною особою поза волею власника і це порушує права та законні інтереси власника, він може звернутися за судовим захистом своїх порушених права - пред`явити до добросовісного набувача позов про витребування майна.
Судом встановлено, що спірне майно є державним та таким, що має статус військового майна, перебуває на балансі ДО «971 УНР» на рахунку № 103 «Будинки та споруди».
Відповідно до статті 1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» військове майно – це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України (далі – військові частини). До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, пально-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне майно, майно зв`язку тощо.
Згідно з частиною другою статті 2 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» Міністерство оборони України як центральний орган управління Збройних Сил України здійснює відповідно до закону управління військовим майном, у тому числі закріплює військове майно за військовими частинами (у разі їх формування, переформування), приймає рішення щодо перерозподілу цього майна між військовими частинами Збройних Сил України, в тому числі у разі їх розформування.
Частинами першою та другою статті 6 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» відчуження військового майна здійснюється Міністерством оборони України через уповноважені Кабінетом Міністрів України підприємства та організації, визначені ним за результатами тендеру, після його списання, за винятком майна, визначеного частиною другою цієї статті. Рішення про відчуження військового майна, що є придатним для подальшого використання, але не знаходить застосування у повсякденній діяльності військ, надлишкового майна, а також цілісних майнових комплексів та іншого нерухомого майна приймає Кабінет Міністрів України за поданням Міністерства оборони України.
Відповідно до пункту 4.3 Положення про 971 УНР майно ДО «971 УНР» є у державній власності і закріплюється за нею на праві господарського відання.
Враховуючи, що ДО «971 УНР», Міністерство оборони України, в інтересах яких звернулася Військова прокуратура, та останній набувач не перебувають у договірних відносинах, між ними не укладався будь-який цивільно-правовий договір з приводу спірного приміщення, правові відносини між ними підлягають врегулюванню на підставі правил статей 387 та 388 ЦК України.
Відповідно до частин першої та четвертої статті 136 ГК України право господарського відання є речовим правом суб`єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами. Щодо захисту права господарського відання застосовуються положення закону, встановлені для захисту права власності.
Згідно зі статтею 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.
Таким чином, ДО «971 УНР» не є власником спірного майна, а є його правомірним (титульним) володільцем та користувачем. Будучи титульним володільцем майна, що становить предмет спору, ДО «971 УНР» вправі вимагати надання судового захисту такому праву нарівні з власником, а також із застосуванням таких способів захисту, які законом надано власнику такого майна. 
Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; встановивши, що ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 06 серпня 2015 року по справі Б15/101-08 визнано недійсним результати аукціону, проведені «Правобережною товарною біржою» 03 грудня 2014 року щодо продажу лоту № 1, який складався з нерухомого майна, що знаходиться на балансі НОМЕР_1 , а саме будівлі по АДРЕСА_1 , загальною площею 253 м. кв., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 561622612101, визнано недійсним договір купівлі-продажу від 03 грудня 2014 року, загальною вартістю 100000,00 грн., укладеним між 971 УНР в особі ліквідатора Гальченка Є.А. та фізичною особою ОСОБА_4 ; приймаючи до уваги, що зазначеною ухвалою встановлено, що ліквідатор банкрута ОСОБА_3 не погодив з Міністерством оборони України переліку ліквідаційної маси банкрута, не погодив кандидатуру організатора аукціону, тому не міг реалізовувати об`єкт нерухомого майна, який продано на аукціоні 03.12.2014 року; встановивши, що спірне нерухоме майно вибуло з володіння власника поза його волею, - колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції зробив правильний висновок про витребування 1/2 частини адміністративної будівлі по АДРЕСА_1 , загальною площею 253 м. кв., у ОСОБА_1 на користь ДО "971 Управління начальника робіт".
Колегія наголошує, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 травня 2018 року у цивільній справі №201/12925/17, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 05 грудня 2018 року, витребувано у ОСОБА_6 на користь ДО «971 УНР» 1/2 частину нежитлової будівлі, загальною площею 253, 00 кв. м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 561622612101, що знаходиться у АДРЕСА_1 . 
Зазначене спірне нерухоме майно у цивільній справі №201/12925/17 є іншою половиною того ж об”єкту нерухомості, з приводу 1/2 частини якого заявлено позов у справі, що розглядається.
Постановою Верховного Суду від 21 вересня 2020 року  у цивільній справі №201/12925/17 (провадження №61-2178св19)  рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 травня 2018 року  та постанову Дніпровського апеляційного суду від 05 грудня 2018 року - залишено без змін. Копія вказаної постанови долучена до матеріалів даної цивільної справи. 
Доводи апеляційної скарги відповідача щодо відсутності повноважень у Військової прокуратури на пред`явлення даного позову в інтересах держави в особі Державної організації "№971 Управління начальника робіт", є безпідставними, виходячи з наступного.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) сторонами цивільного розгляду є позивач і відповідач, які мають рівні права, включаючи право на юридичну допомогу. Підтримка прокуратурою однієї зі сторін може бути виправдана за певних умов, наприклад, з метою захисту вразливих осіб, які вважаються не здатними захистити свої інтереси самостійно, або в разі, якщо правопорушення зачіпає велику кількість людей, або якщо вимагають захисту реальні державні інтереси або майно (рішення у справах «KOROLEV v. RUSSIA» від 01 квітня 2010 року; «MENCHINSKAYA v. RUSSIA» від 15 січня 2009 року).
Пунктом 3 частини першої статті 131-1 Конституції України передбачено, що представництво прокурором інтересів держави в суді здійснюється у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Таким є Закон України «Про прокуратуру».
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 (провадження № 12-194гс19) зазначила, що:
«76. Відповідно до частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу.
77. Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. 
78. Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу.
79. Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
80. Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.
81. Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
82. Частина четверта статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачає, що наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень. Таке оскарження означає право на спростування учасниками процесу обставин, на які посилається прокурор у позовній заяві, поданій в інтересах держави в особі компетентного органу, для обґрунтування підстав для представництва».
Отже, випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття «інтерес держави».
У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08 квітня 1999 року № 3-рп/99, з`ясовуючи зміст поняття «інтереси держави», суд висловив міркування, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (пункт 3 мотивувальної частини).
Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й у діяльності приватних підприємств, товариств.
Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, у чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (пункт 4 мотивувальної частини).
Таким чином, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.
У справі, що переглядається, Військовий прокурор, звертаючись до суду з позовом відповідно до вимог статті 23 Закону України «Про прокуратуру», абзацу 2 частини другої статті 45 ЦПК України 2004 року, обґрунтував наявність у нього підстав для представництва інтересів держави у суді, визначив, у чому полягає порушення інтересів держави та визначив орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.
Крім того, звертаючись до суду з позовом, Військова прокуратура зазначила, що Міністерство оборони України заходи представницького характеру з питань захисту інтересів держави щодо спірного майна не вживало, а ДО «971 УНР» захист порушених прав здійснювала неналежним чином. Такі твердження визнані позивачами, зокрема, Міністерство оборони України підтвердило, що не вчиняло дій щодо захисту порушених прав, а ДО «971 УНР» визнало, що неналежним чином здійснювало захист порушених прав.
Судом першої інстанцій здійснено перевірку доводів Військової прокуратури щодо наявності у неї повноважень на представництво інтересів держави в особі Міністерства оборони України та ДО «971 УНР» і не встановлено перешкод у реалізації таких прав та повноважень. Отже, прокурор обґрунтував наявність підстав для звернення до суду з позовом в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та ДО «971 УНР».
Зазначені вище висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, що викладена у постанові від 21 вересня 2020 року по справі №201/12925/17.
Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Таким чином, колегія приходить до висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення місцевого суду – без змін.
Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, –

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1  -  ОСОБА_2  – залишити без задоволення. 
Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 квітня 2019 року – залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду. 

Головуючий

Судді