11.05.21
22-ц/812/776/21
Єдиний унікальний номер справи 468/193/20-ц
Провадження №22-ц/812/776/21                                 Доповідач в апеляційній інстанції – Лисенко П.П.

П О С Т А Н О В А
іменем України
11 травня 2021 року                                                                   м. Миколаїв
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого - Лисенка П.П.,       
суддів – Самчишиної Н.В. та Серебрякової Т.В.,
із секретарем судового засідання – Горенко Ю.В.,
з участю: 
позивача -  ОСОБА_1 ,
його представника – ОСОБА_2 ,
відповідача –  ОСОБА_3 ,
переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою  ОСОБА_3 рішення Баштанського районного суду Миколаївської області, яке ухвалене 02 лютого 2021 року, у приміщенні того ж суду, під головуванням судді Янчука С.В., у цивільній справі за позовом  ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики,

в с т а н о в и л а:

13 лютого 2020 року ОСОБА_4 пред`явив до  ОСОБА_3 зазначений позов, який обґрунтовував наступним.
08 січня 2019 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, згідно умов якого, відповідач отримав від позивача грошові кошти у розмірі 238 000 гривень, що еквівалентно 8 500 доларів США, за умовами повернення до 08 липня 2019 року. 
Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Дворецькою О.М. та зареєстровано в реєстрі за №16.
Крім того, відповідачем особисто написана розписка про передачу коштів.
Взяті на себе зобов`язання відповідач належним чином не виконав, суму отриманої позики повернув лише частково, в розмірі 95 200 гривень. 
Станом на лютий 2020 року, відповідач залишився винним позивачу грошові кошти за вказаним договором позики в розмірі 142 800 гривень. 
Оскільки відповідач в добровільному порядку не виконує свої зобов`язання за договором позики щодо повернення грошових коштів в повному обсязі, позивач просив стягнути з відповідача на його користь суму боргу за договором позики у розмірі 142 800 гривень та судові витрати.
В подальшому, представник позивача уточнив позовні вимоги та кінцево просив стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики в сумі 117 684 гривні, посилаючись на те, що відповідач частково повернув заборгованість в добровільному порядку. 
Рішенням Баштанського районного суду м. Миколаєва від 09 листопада 2020 року позовні вимоги задоволено в повному обсязі.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 суму боргу за договором позики від 08 січня 2019 року в розмірі в сумі 117 684 гривні, витрати по оплаті судового збору в сумі 1 428 гривень та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000 гривень.
Не погодившись з зазначеним рішенням, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково.
Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи у суді апеляційної інстанції, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції,   колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Вирішуючи спір таким чином, як викладено у оскарженому рішенні, районний суд виходив з того, що у справі достатньо належних та допустимих доказів тому, що за договором позики відповідач отримав від позивача, в позику, підтверджену розпискою, 8 500 доларів США, під зворотне зобов`язання повернути вказані кошти в строк до 08 липня 2019 року. Оскільки свого слова він не дотримав, повернув борг лише частково, то залишок взятих в позику грошових коштів слід стягнути за судовим рішенням у валюті України.
Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду погоджується з встановленими судом 1 інстанції обставинами та правовідносинами, його висновки щодо них та результату вирішення справи, вважає вірними, обґрунтованими й законними.
За Конституцією України, ст.ст. 4,49 ЦПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів.
Відповідно до статей 1, 3 ЦК України, 2, 4, 12-13, 367 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем.
Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.
При цьому, суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, для чого роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав.
Відповідно до статей 12, 78, 81, 263 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» - рішення суду у цивільній справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.
Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.
Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.
Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 77 - 78, ч.ч. 3-4 ст. 82, 89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.
Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.
Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.
При цьому, згідно із статтею 81 ЦПК України, обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.
Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.
Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право оскаржити рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.
Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Для цього він досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.
При цьому, апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення.
Якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилась очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справах окремого провадження, апеляційний суд перевіряє справу в повному обсязі.
Перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення суд апеляційної інстанції виходить з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених статтею 374 ЦПК України, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених статтями 375, 383 ЦПК України.
Вирішуючи спори про повернення позики слід виходити з наступного. 
Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Згідно зі ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, ? незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
Взяття грошей в борг може підтверджуватися розпискою.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16.
Відповідно до ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.
Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.
Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.
У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.
Так, судом 1 інстанції встановлено, і, це ж вбачається з матеріалів справи, позивач, за нотаріально посвідченим договором позики від 08 січня 2019 року, передав відповідачу грошові кошти у сумі 238 201 гривня 78 копійок, що еквівалентно 8 500 доларів США за курсом НБУ на день укладення договору, під зворотне зобов`язання того повернути вказані кошти не пізніше 08 липня 2019 року, що підтвердили розпискою, яка знаходиться у позивача (а.с.- 6, 8, 22).
Відповідач ОСОБА_3 проти зазначеного боргу не заперечував та як доказ добросовісного повернення коштів, надав копії розписок про повернені кошти за вказаним договором позики, написані ОСОБА_4 власноруч.
Як вбачається з вказаних доказів, ОСОБА_3 повернув борг у сумі: 
-12.03.2019 року - 20 000 гривень, 
-23.04.2019 року - 10 000 гривень 
-17.06.2019 року - 10 000 гривень
-18.08.2019 року - 15 000 гривень та 400 доларів США; 
-23.03.2020 року - 100 доларів США, 
-12.06.2020 року - 300 доларів США, 
-22.10.2020 року - 200 доларів США, 
-31.01.2021 року повернув зі своєї картки Монобанк на картковий рахунок ОСОБА_4 ( НОМЕР_1 ), в рахунок повернення боргу у сумі 5 400 гривень п`ятьма окремими платежами.
13 лютого 2020 року, при зверненні до суду з позовом, ОСОБА_4 просив стягнути з ОСОБА_3 неповернутий борг за договором позики у сумі 142 800 гривень, який 02 лютого 2021 року уточнив, з врахуванням повернутих сум за час розгляду справи, та кінцево просив стягнути з відповідача на свою користь залишок боргу у сумі 117 684 гривні, що еквівалентно 4200 доларів США.
Відповідачем до апеляційної скарги додано докази повернення боргу, які позивачем не заперечувалися та враховані при уточненні позовних вимог 02 лютого 2021 року.
Іншого відповідач належними та допустимими засобами доказування не довів, хоча за ст. 81 ЦПК України то є його обов`язком.
Наданий позивачем договір позики та розписка про взяття ОСОБА_3 грошей в борг, в силу ст. 545 ЦК України, є належним доказом по справі і з неї слід виходити при вирішені даного спору. 
За такого і відповідно до статей 610-612, 614, 622- 625, 1046, 1049 ЦК України, порушене право підлягало судовому захисту шляхом стягнення з відповідача на користь позивача неповернуту позику у сумі 117 684 гривні.
Оскільки саме вказану дію і вчинив суд І інстанції, то підстав для задоволення апеляційної скарги немає. 
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, оскільки судом враховано всі обставини справи та вірно надано оцінку доказам.

Керуючись ст. ст. 367-368, 374, 375, 381-382 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 02 лютого 2021 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів до Верховного Суду, починаючи з дня складення повного судового рішення

Головуючий:                                 П.П. Лисенко  

    Судді:                                         Н.В. Самчишина 

Т.В.Серебрякова

_________________________________________________
Повний текст постанови складено 13 травня 2021 року