УХВАЛА

25 травня 2021 року 
м. Київ
справа № 826/18250/14
адміністративне провадження № К/9901/16815/21
Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Уханенка С.А. перевірив касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 січня 2021 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 01 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі,
В С Т А Н О В И В:
У листопаді 2014 року ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Генеральної прокуратури України в якому просив: визнати протиправним та скасувати наказ від 23 жовтня 2014 року №2491-ц про звільнення державного радника юстиції 3 класу ОСОБА_1 з посади начальника Головного управління захисту прав і свобод громадян та інтересів держави, протидії корупції та злочинності у сфері транспорту Генеральної прокуратури України у зв`язку з припиненням трудового договору відповідно до пункту7-2 частини першої статті 36 КЗпП України; поновити на займаній посаді;  зобов`язати відповідача виплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу; зобов`язати відповідача проінформувати Міністерство юстиції України про відкликання відомостей про застосування до позивача заборони, передбаченої частиною третьою  статті 1 Закону України «Про очищення влади».
Справа неодноразово вирішувалася судами.
Постановою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 18 червня 2020 року змінено у мотивувальній частині рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині задоволення позову про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі. Скасовано рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу судові рішення скасовано, а справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 січня 2021 року стягнуто з Офісу Генерального прокурора    Денисюка О.Д.    1 634 523,18 грн. 
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 01 квітня 2021  року змінено рішення суду першої інстанції в частині розміру суми середнього заробітку, що підлягає стягненню з відповідача.
06 травня 2021 року Офіс Генерального прокурора подав касаційну скаргу на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 січня 2021 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 01 квітня 2021 року, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення ними норм процесуального права. Заявник, посилаючись на положення пунктів 1, 3  частини четвертої статті 328 КАС України, просить скасувати оскаржені судові рішення та прийняти нову постанову про зменшення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Предметом спору цій справі є правомірність рішення про звільнення позивача з органів прокуратури на підставі Закону України "Про очищення влади" та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
З 08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року №460-IХ "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ", яким унесено зміни до розділу 3 Глави 2 "Касаційне провадження", зокрема, щодо визначення підстав касаційного оскарження судових рішень та порядку їхнього розгляду.
Так, відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
За правилами частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень є вичерпним і касаційна скарга повинна бути обґрунтована виключно такими доводами. 
Вимоги до форми та змісту касаційної скарги встановлено статтею 330 КАС України, відповідно до пункту 4 частини другої якої у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених)    статтею 328     цього Кодексу підстави (підстав). 
Пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України встановлено, що касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
Заявник зазначив про неправильне застосування судами норм матеріального та порушення ними норм процесуального права, що полягає у неправильному застосуванні положень Закону України «Про прокуратуру», «Про оплату праці», постанов Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», від 31 травня 2012 року №505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури», від 09 грудня 2015 року №  1013 «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів» та від 30 серпня 2017 року №  657 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України щодо оплати праці працівників прокуратури» (далі - постанова КМУ №657).
Проте, які саме норми вказаних нормативно-правових актів неправильно застосовано судами Офіс Генерального прокурора не вказав, а лише послався на неврахування висновків Верховного Суду у справі №501/2316/15-ц щодо визначення періоду вимушеного прогулу та  відсутність висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах щодо застосування коефіцієнту підвищення посадового окладу прокурорам відповідно до постанови КМУ №657.
Зміст та доводи касаційної скарги свідчать про те, що заявник лише процитував окремі положення зазначених нормативно-правових актів, проте не зазначив у чому саме полягає неправильність їхнього застосування судами, обмежившись лише фразою про невідповідність висновків судів щодо визначення періоду вимушеного прогулу висновкам Верховного Суду, висловленому у справі №501/2316/15-ц.
Крім того, Верховним Судом встановлено, що зміст постанови суду апеляційної інстанції містить посилання саме на висновок Верховного Суду у справі №501/2316/15-ц, проте заявником не конкретизовано яку саме норму, на його думку, неправильно застосовано судом апеляційної інстанції, що не відповідає правовій позиції суду касаційної інстанції, сформованій у справі №501/2316/15-ц.
Верховний Суд зазначає, що лише наведення прикладу судової справи, розглянутої Верховним Судом, висновки у який, на думку відповідача, не застосовано судами у цій справі, не є підставою для перегляду судових рішень, так як відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України можливе за умови зазначення у касаційній скарзі норми права щодо якої Верховним Судом висловлена правова позиція, подібність справи та обґрунтування у чому саме полягає неправильне застосування судами цієї норми, з урахуванням обставин, установлених судами у цій справі.
Водночас, Верховний суд відхиляє аргументи Офісу Генерального прокурора про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування положень постанови КМУ №657 у подібній категорії справ, оскільки такі доводи спростовуються інформацією з Єдиного державного реєстру судових рішень (справа № 826/8588/18).
Отже, правильно пославшись у касаційній скарзі на положення частини четвертої статті 328 КАС України, заявник не виклав передбачені статтею 328 КАС України підстави, за яких оскаржувані судові рішення можуть бути переглянуті судом касаційної інстанції відповідно до пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України. 
Частиною першою статті 341   КАС України встановлено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення, зокрема, в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
Лише загальні посилання на невідповідність висновку Верховного Суду, за відсутності вмотивованих аргументів неправильного застосування певної норми права, не є підставою для відкриття касаційного провадження.
За таких обставин, касаційну скаргу необхідно повернути особі, яка її подала, на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України.
Керуючись статтею 248, пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України,
У Х В А Л И В:
1. Касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 січня 2021 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 01 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі повернути особі, яка її подала.
2. Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.
3. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.     
Суддя                                                                                                                     С.А. Уханенко