Постанова                                                     
Іменем України                                                        
 
19 травня 2021 року
м. Київ
 
справа № 175/2328/19
провадження № 61-10632св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Висоцької В. С.,
суддів: Грушицького А. І., Калараша А. А., Петрова Є. В. (суддя-доповідач),                         Ткачука О. С.,
учасники справи:
позивач -     ОСОБА_1 ,
відповідачі: Підгородненська міська рада Дніпровського району Дніпропетровської області, ОСОБА_2 ,
розглянув у спрощеному позовному провадженні касаційну скаргу  ОСОБА_2 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 01 липня 2020 року в складі колегії суддів: Каратаєвої Л. О., Ткаченко І. Ю., Деркач Н. М. у справі за позовом ОСОБА_1 до Підгородненської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, ОСОБА_2  про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини,

ВСТАНОВИВ:
 
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог
 
В червні 2019 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини за заповітом, в якому просив суд постановити рішення яким визначити йому,   ОСОБА_1 , додатковий строк достатній для подання заяви про прийняття спадщини за заповітом після смерті батька ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В обґрунтування свої позовних вимог позивач зазначає, що  ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача ОСОБА_4 .
Після смерті батька він не звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини у шестимісячний строк, оскільки мав спільну домовленість з сестрою    ОСОБА_2 та матір`ю    ОСОБА_5 , що після смерті батька усе належне йому спадкове майно приймає матір, оскільки вона проживала разом з батьком та фактично прийняла спадщину.
ІНФОРМАЦІЯ_2 померла матір позивача  ОСОБА_5 . Звернувшись 23 квітня 2019 року з заявою про прийняття спадщини обов`язкової долі в порядку                     статті1241 ЦК України після смерті матері   ОСОБА_5 , позивач дізнався, що його мати 22 жовтня 2014 року склала заповіт, за яким все майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті і на що вона за законом матиме право заповідала    ОСОБА_2  (відповідачу по справі). 
Також, 24 квітня 2019 року позивач звернувся до нотаріальної контори для з`ясування чи не складав його батько ОСОБА_4 заповіту за час свого життя, оскільки позивач неодноразово чув від батька Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 11 вересня 2019 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 13 січня 2020 року, що він хоче все своє майно поділити порівну між ним та ОСОБА_2 . Після звернення до нотаріуса позивачу стало відомо, що його батько     ОСОБА_4 10 квітня 2002 року склав заповіт, за яким все майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що йому буде належати на день смерті і на що він за законом матиме право заповідав     ОСОБА_1  (позивачу по справі) та    ОСОБА_2  (відповідачу по справі), в рівних частинах кожному.  Однак державний нотаріус відкривши спадкову справу, відмовив позивачу у вчиненні нотаріальної дії - у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті    ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки у спадкоємця пропущено строк на прийняття спадщини, а також відсутні документи на спадкове майно: житловий будинок та земельну ділянку в        АДРЕСА_1 .
З огляду на вищевикладені обставини, позивач звернувся до суду з даним позовом за захистом своїх спадкових справ.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області                      від 13 квітня 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Підгородненської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, ОСОБА_2 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини за заповітом - відмовлено.
 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що    ОСОБА_1 пропустив строк для прийняття спадщини після смерті батька  ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , без поважних на те причин.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 01 липня 2020 року апеляційну скаргу       ОСОБА_1  задоволено.
Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області                                  від 13 квітня 2020 року скасовано.
Визначено   ОСОБА_1 додатковий строк у три місяці для подання заяви про прийняття спадщини за заповітом до державного нотаріуса Дніпровської районної державної нотаріальної контори Кобрусєвій Л. В.після смерті батька    ОСОБА_4 , померлого    ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позовні вимоги, суд апеляційної інстанції виходив з того, що необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини. Крім того нотаріус не вчиняв дії для повідомлення позивача про відкриття спадщини, не здійснив його виклик як спадкоємця за заповітом, у тому числі шляхом публічного оголошення або повідомлення про це в пресі, що свідчить про неналежне сприяння для здійснення особистого розпорядження спадкодавця ОСОБА_4 .
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
 
18 липня 2020 року ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить, з урахуванням уточненої касаційної скарги, скасувати постанову Дніпровського апеляційного суду                        від 01 липня 2020 року та залишити в силі рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13 квітня 2020 року.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанціїнеправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, суд застосував норми статей 1268, 1270, 1272 ЦК України без урахування висновку щодо застосуваннянорми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 01 липня 2020 року у справі                        № 131/192/19.
 
Також зазначає, що апеляційний суд посилаючись на пункти 2.2 та 3.2 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, залишив поза увагою те, що зазначений порядок не існував на момент виникнення спірних правовідносин, а саме на 10 лютого 2006 року. Всупереч твердженню колегії Дніпровського апеляційного суду, зазначає, що за відсутності повідомлення про відкриття спадщини, у нотаріуса не було підстав для вчинення дій, передбачених                      статтею 63 Закону України «Про нотаріат» та пунктами 188, 209 Інструкції (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), щодо повідомлення про це тих спадкоємців, місце проживання або роботи яких йому відоме, або здійснити публічне повідомлення.
 
Також відповідач наголошує, що позивач особисто стверджує, що між ним, відповідачем та ОСОБА_5 (мати) була домовленість про прийняття всієї спадщини, що відкрилася після смерті ОСОБА_4 10 лютого 2006 року саме ОСОБА_5 , оскільки вона на момент смерті проживала з ОСОБА_4 і фактично прийняла спадщину. Ніхто із спадкоємців, у тому числі і позивач, не звертався із заявою про прийняття спадщини після смерті батька. Позивач протягом шестимісячного строку для прийняття спадщини не вчинив жодних дій для прийняття спадщини за законом як спадкоємець першої черги. Позивачем не надано доказів поважності причин пропуску строку для прийняття спадщини, а тому рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог є правильне та обґрунтоване.
 
Доводи інших учасників справи
 
У листопаді 2020 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому вказує на те, що доводи касаційної скарги є безпідставними, оскільки суд апеляційної інстанції забезпечив повний і всебічний розгляд справи й ухвалив законне та обґрунтоване судове рішення, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують. Тому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення залишити без змін.
ОСОБА_2 подала відповідь на відзив на касаційну скаргу, в якій зазначила, що доводи відзиву є безпідставними, просила задовольнити касаційну скаргу.
 
ОСОБА_1 подав до Верховного Суду заперечення щодо відповіді на відзив на касаційну скаргу.
 
Рух касаційної скарги та матеріалів справи
 
Ухвалою Верховного Суду від 24 вересня 2020 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області.
 
Справа надійшла до Верховного Суду у жовтні 2020 року.
 
Ухвалою Верховного Суду від 11 травня 2021 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини, встановлені судами
Судами встановлено, що  ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача                         ОСОБА_4 (а. с.15).
10 квітня 2002 року    ОСОБА_4 склав заповіт, за яким все майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що йому буде належати на день смерті і на що він за законом матиме право заповідав    ОСОБА_1  (позивачу по справі) та    ОСОБА_2 (відповідачу по справі), в рівних частинах кожному. Заповіт посвідчено державним нотаріусом Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори Кобрусєвою Л. В. та зареєстрований в реєстрі за № 1-730(а. с.30).
ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 88 років померла матір позивача      ОСОБА_5                             (а.с. 14).
22 жовтня 2014 року    ОСОБА_5 склала заповіт, за яким все майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті і на що вона за законом матиме право заповідала    ОСОБА_2  (відповідачу по справі). Заповіт посвідчено державним нотаріусом Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори Матвієнко В. Г. та зареєстрований в реєстрі за № 2-939(а. с.168).
22 березня 2019 року    ОСОБА_2 звернулася до державного нотаріуса Дніпровської районної державної нотаріальної контори Кобрусєвої Л. В. з заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті матері    ОСОБА_5 та видачу свідоцтва про право на спадщину,внаслідок чого державним нотаріусом було відкрито спадкову справу №108/2019 (а.с.136-169).
Також, 23 квітня 2019 року з заявою про прийняття обов'язкової долі, до державного нотаріуса звернувся    ОСОБА_1 , просив видати свідоцтво про право на спадщину на обов`язкову долю в спадщині після смерті матері                     ОСОБА_5 померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 в порядку статті1241 ЦК України                (а.с. 153).
24 квітня 2019 року    ОСОБА_1 звернувся до державного нотаріуса Дніпровської районної державної нотаріальної контори Кобрусєвої Л. В. з заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті батька      ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 та видачу свідоцтва про право на спадщину                                    (а.с. 170), внаслідок чого державним нотаріусом було відкрито спадкову справу №156/2019 (а.с. 170-191). Однак державний нотаріус відкривши спадкову справу, відмовив позивачу у вчиненні нотаріальної дії - у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті    ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки у спадкоємця пропущено строк на прийняття спадщини, а також відсутні документи на спадкове майно: житловий будинок та земельну ділянку в        АДРЕСА_1 , що підтверджується постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії  від 25 квітня 2019 року                         (а.с. 190). 
З огляду на вищевикладені обставини, позивач звернувся до суду з даним позовом за захистом своїх спадкових справ.
Позивач в обґрунтування поважності причин пропущення строку для прийняття спадщини, посилався на те, що після смерті батька він не звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини у шестимісячний строк, оскільки мав спільну домовленість з сестрою    ОСОБА_2 та матір`ю    ОСОБА_5 , що після смерті батька усе належне йому спадкове майно приймає матір, оскільки вона проживала разом з батьком та фактично прийняла спадщину.

 
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;                       2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Судове рішення суду апеляційної інстанцій не відповідає вказаним вимогам закону.
 
Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваного судового рішення, обговоривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи наведені у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку про задоволення касаційної скарги, з огляду на таке.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
 
Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).
 
Згідно з частинами першою, другою статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.
 
Згідно зі статтею 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт здійснюється особисто та є вільним волевиявленням особи щодо розпорядження майном на випадок своєї смерті.
Відповідно до частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
 
Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).
 
За змістом частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
 
Згідно з частиною першою статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженійна це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.
 
Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу за місцем відкриття спадщини. У разі відсутності такої згоди, за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини (стаття 1272 ЦК України).
 
Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її (частина перша статті 1272 ЦК України).
 
Частиною третьою статті 1272 ЦК України передбачено, що за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.
 
Аналіз вищезазначеної норми закону свідчить про те, що поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є ті, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.
 
Отже, строки на подання заяви про прийняття спадщини не визнаються преклюзивними, можуть бути поновлені з дотриманням правил частини третьої 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини і можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними.
 
Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через власну пасивну поведінку, то правові підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні.
 
Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах від 04 листопада 2015 року у справі№ 6-1486цс15,                        від 14 вересня 2016 року у справі № 6-1215цс16.
 
Судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку подання заяви про прийняття спадщини, як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, тимчасова непрацездатність, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини, невизначеність між спадкоємцями хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини.
 
Поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини визнаються, зокрема: тривала хвороба спадкоємця, складні умови праці, які пов'язані із тривалими відрядженнями, у тому числі закордонними, перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України, відбування покарання, з чим пов`язана неможливість прийняття спадщини, необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо. 
 
У вирішенні питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини потрібно враховувати свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права.
 
Необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини.
Такі правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 20 лютого                  2019 року у справі № 694/1179/17.
 
При цьому, вирішуючи питання поважності причин пропущення шестимісячного строку, визначеного статтею 1270 ЦК України для прийняття спадщини, суд має враховувати, що такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи.
 
Сама по собі необізнаність про наявність заповіту не може бути поважною причиною для визначення додаткового строку для прийняття спадщини, але у будь-якому разі причини, за яких особа не була обізнана про наявність заповіту на її користь, підлягають встановленню з огляду на конкретні обставини справи та не можуть слугувати безумовною підставою для відмови у визначенні додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.
 
Такі правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 10 квітня                      2019 року у справі № 759/4122/16-ц.
 
Звертаючись до суду з позовом, позивач посилався на те, що після смерті батька він не звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини у шестимісячний строк, оскільки мав спільну домовленість з сестрою ОСОБА_2 та матір`ю ОСОБА_5 , що після смерті батька усе належне йому спадкове майно приймає матір, оскільки вона проживала разом з батьком та фактично прийняла спадщину.
 
Задовольняючи позовні вимоги, суд апеляційної інстанції, виходив з того, що необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини.
 
Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду апеляційної інстанції, з огляду на таке.
 
Як встановлено судами позивач є сином померлого ОСОБА_4 , тобто спадкоємець першої черги. Відтак незалежно від наявності заповіту на його ім`я, він, у випадку, якщо бажав би прийняти спадщину, мав можливість звернутися до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за законом. Однак позивач не скористався своїм правом та не подав заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини, а навпаки визнав таке право за своєю матір`ю. Тобто відмовився на користь матері від спадкового майна.
Виходячи з зазначеного, висновки апеляційного суду про задоволення позовних вимог, з тих підстав, що необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини в цій справі, є помилковими та безпідставними, оскільки позивач особисто стверджував, що між ним, відповідачем та ОСОБА_5 (мати) була домовленість про прийняття всієї спадщини, що відкрилася після смерті ОСОБА_4 - саме ОСОБА_5 , та на те, що ніхто із спадкоємців, у тому числі і позивач, не звертався із заявою про прийняття спадщини після смерті батька.
 
Тому висновки суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову є правильними та обґрунтованими.
 
Позивачем не надано доказів поважності причин пропуску строку для прийняття спадщини, а посилання на необізнаність про наявність заповіту, у цій конкретній справі, з урахуванням фактичних обставин справи, не може бути підставою для визнання поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини.
 
У випадку якби позивач не був спадкоємцем першої черги він дійсно б не мав підстав звертатися до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, аж доки б не дізнався про існування заповіту і така обставина могла бути підставою для подання заяви про надання додаткового строку.
 
Чинне спадкове законодавство засновується на принципі переваги формального волевиявлення спадкодавця (заповіту) над положеннями закону, спадкоємці за законом спадкують тільки у випадках відсутності заповіту, визнання його недійсним, нерозподілення заповідачем усієї спадщини або неприйняття (відмови від прийняття) спадщини спадкоємцями, призначеними у заповіті (частина друга статті 1223 ЦК України).
 
Разом з тим, у цій справі незалежно від наявності заповіту позивач є спадкоємцем першої черги за законом, і відсутність даних про існування заповіту ніяким чином не впливала на його волевиявлення щодо подачі заяви про прийняття спадщини за законом. Проте, така заява позивачем у шестимісячний строк подана не була. Про наявність об`єктивних причин, що унеможливлюють своєчасне звернення із заявою про прийняття спадщини позивач не зазначає.
 
Подібні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 08 квітня 2021 року у справі № 358/564/18 (провадження № 61-104св19).
Посилання апеляційного суду, як на підставу задоволення позовних вимог, на те, що нотаріус не вчиняв дії для повідомлення позивача про відкриття спадщини, не здійснив його виклик як спадкоємця за заповітом, у тому числі шляхом публічного оголошення або повідомлення про це в пресі, що свідчить про неналежне сприяння для здійснення особистого розпорядження спадкодавця ОСОБА_4 є помилковим.
 
Відповідно до положень статті 63 Закону України «Про нотаріат» в редакції, яка діяла на момент відкриття спадщини, нотаріус, який отримав від спадкоємців повідомлення про відкриття спадщини, зобов`язаний повідомити про це тих спадкоємців, місце проживання або роботи яких йому відоме. Нотаріус також може зробити виклик спадкоємців шляхом публічного оголошення або повідомлення про це у пресі.
 
Згідно з пунктом 188 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року               № 20/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України за № 283/8882 (чинного на час виникнення спірних правовідносин), нотаріус, який одержав від спадкоємців повідомлення про відкриття спадщини, зобов`язаний повідомити про це тих спадкоємців, місце проживання або роботи яких йому відоме. Нотаріус може також зробити виклик спадкоємців шляхом публічного оголошення або повідомлення про це в пресі.
 
При підготовці до видачі свідоцтва про право на спадщину за законом або заповітом нотаріус за даними Спадкового реєстру перевіряє наявність спадкової справи, спадкового договору, заповіту (пункт 209 Інструкції).
 
Оскільки, позивач є сином спадкодавця ОСОБА_4 та спадкоємцем першої черги за законом, ОСОБА_1 до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті батька за законом у порядку, передбаченому                      статтями 1269, 1270 ЦК України не звертався, позивачем не надано доказів, що після смерті батька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , була заведена спадкова справа щодо майна спадкодавця за заявами спадкоємців, то за відсутності повідомлення про відкриття спадщини, у нотаріуса не було підстав для вчинення дій, передбачених статтею 63 Закону України «Про нотаріат» та пунктами 188, 209 Інструкції (в реакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).
 
Подібні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 01 липня 2020 року у справі № 131/192/19 (провадження № 61-22639св19) у подібних правовідноминах.
ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ
Згідно із пунктом 4 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишити в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині.
Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
Суд першої інстанції, на підставі належної оцінки зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, правильно застосував норми матеріального права до спірних правовідносин, у зв`язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми матеріального права до спірних правовідносин.
Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але апеляційним судом допущено неправильне застосування норм матеріального права, постанова апеляційного суду, відповідно до статті 413 ЦПК України, підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина шоста статті 141 ЦПК України).
Оскільки ОСОБА_2 звільнена від сплати судового збору на підставі пункту 9              статті 5 Закону України «Про судовий збір», та її касаційна скарга підлягає задоволенню, то розмір судового збору, який підлягав сплаті при поданні касаційної скарги у розмірі 1536, 80 грн підлягає стягненню з позивача на користь держави.
Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ :
Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.
 
Постанову Дніпровського апеляційного суду від 01 липня 2020 року скасувати, а рішення Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 13 квітня 2020 року залишити в силі.
 
Стягнути  з  ОСОБА_1  на користь Державної судової адміністрації України (отримувач коштів - ГУК у м. Києві/Печерс. р-н/22030102; код отримувача (код за ЄДРПОУ) - 37993783; банк отримувача - Казначейство України (ЕАП); рахунок отримувача - UA288999980313151207000026007; код класифікації доходів бюджету - 22030102; найменування податку, збору,  платежу - Судовий збір (Верховний Суд, 055)судовий збір у розмірі 1536,80 грн.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                                В. С. Висоцька
Судді:                                                                                                            А. І. Грушицький
А. А. Калараш
Є. В. Петров
                                                                                                                      О. С. Ткачук