УХВАЛА
27 квітня 2021 року
м. Київ
справа №591/2816/14-к
провадження № 13-62зво21
Велика Палата Верховного Суду у складі:
судді-доповідача ОСОБА_1 ,  
суддів  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,  ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,  ОСОБА_11 ,  ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ,  ОСОБА_14 ,  ОСОБА_15 , ОСОБА_16 
розглянула заяву засудженого ОСОБА_17 про перегляд за  виключними обставинами на підставі п. 2 ч. 3 ст. 459 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) вироку Зарічного районного суду м. Суми від 8 грудня 2014 року і
встановила:
Як убачається з матеріалів провадження за заявою, вироком Зарічного районного суду м. Суми від 8 грудня 2014 року з урахуванням змін, унесених 11 лютого 2015 року ухвалою Апеляційного суду Сумської області, ОСОБА_17 було засуджено за ч. 2 ст. 186, частинами 1, 2, 4 ст. 187, пунктами 6, 13 ч. 2 ст. 115 Кримінального кодексу України до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна. Такі рішення Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду 4 липня 2018 року залишив без зміни.
Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) у рішенні від 11 березня 2021 року в  справі «Дембо та інші проти України» (заяви № 2778/18 та 46 інших, у тому числі ОСОБА_17 ) констатував порушення ст. 3 Конвенції про захист прав людини і  основоположних свобод (далі – Конвенція) стосовно довічного ув`язнення без  перспективи звільнення. ЄСПЛ постановив, що факт визнання існування порушення становить достатню справедливу сатисфакцію. 
Посилаючись на вказане рішення ЄСПЛ, засуджений ОСОБА_17 звернувся до  Великої Палати Верховного Суду (далі – Велика Палата) із заявою про перегляд за виключними обставинами зазначеного вироку. Суть доводів заявника зводиться до того, що встановлене ЄСПЛ порушення ст. 3 Конвенції має бути виправлене Верховним Судом із застосуванням прямої дії норм Конституції України, незважаючи на відсутність відповідної законодавчої процедури. ОСОБА_17 просить скасувати вирок у частині покарання і призначити йому захід примусу у виді позбавлення волі на певний строк. 
Велика Палата, перевіривши подану заяву, дійшла висновку, що у відкритті провадження за нею належить відмовити з огляду на таке.
ЄСПЛ у рішенні «Дембо та інші проти України», констатуючи порушення ст.  3  Конвенції стосовно довічного ув`язнення без перспективи звільнення, зазначив, що Конвенція не забороняє застосування цього виду покарання до осіб, засуджених за вчинення особливо тяжких злочинів, таких як убивство. Однак у  європейській пенітенціарній політиці робиться наголос на реабілітації ув`язнених; первинне виправдання ізоляції особи від суспільства може втратити актуальність після тривалого відбуття покарання. Тож для додержання вимог ст. 3 Конвенції має існувати можливість скорочення довічного ув`язнення, тобто засуджений повинен мати перспективу звільнення та можливість перегляду вироку на основі оцінки того, чи існують законні пенологічні підстави для його тривалого ув`язнення, до яких належать: покарання, стримування, захист громадськості та реабілітація. При цьому ЄСПЛ постановив, що сам факт визнання існування порушення вже є достатньою справедливою компенсацією. 
Таким чином, у рішенні міжнародної судової установи, на яке ОСОБА_17 посилається як на підставу для перегляду, ЄСПЛ указав на системну проблему в  українському законодавстві, що належить подолати заходами загального характеру – шляхом унесення до чинних законів змін, спрямованих на усунення її першопричини, а саме шляхом запровадження в Україні процедур, котрі би на законодавчому рівні забезпечували у перспективі можливість звільнення або дострокового звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі.
Удосконалення нормативно-правових актів шляхом прийняття законів, внесення до них змін та доповнень є прерогативою законодавчої влади і не належить до  повноважень суду будь-якої інстанції. Єдиним органом законодавчої влади в Україні є Верховна Рада України, повноваженнями якої охоплюється внесення змін до чинного законодавства України, у тому числі і на виконання рішень міжнародної судової установи відповідно до Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».
Застосовані у справі ОСОБА_17 принципи та характер констатованого порушення Конвенції свідчать про те, що не було додержано такого права заявника, яке наразі неможливо відновити у вигляді того ж стану чи становища, що існували до порушення Конвенції. У таких випадках, з урахуванням Рекомендації № R (2000) 2 Комітету міністрів Ради Європи від 19 січня 2000 року, засобами компенсації можуть бути: сплата присудженого відшкодування шкоди, аналіз причин порушення Конвенції та пошук шляхів усунення цих порушень, вжиття інших заходів загального характеру, виконання яких покладається на  компетентні органи державної влади.
Рішення ЄСПЛ, ухвалене на користь ОСОБА_17 та 46 інших осіб, не містить вказівок на те, що в основі констатованих щодо заявника порушень Конвенції лежали суттєві процедурні помилки чи положення, які ставлять під сумнів результат оскаржених проваджень на національному рівні, або що ці порушення були спричинені рішеннями, ухваленими в межах кримінальної справи, які й надалі зумовлюють шкідливі наслідки і не можуть бути усунуті іншим способом, як під час повторного розгляду справ.
З урахуванням наведеного відсутні правові підстави для відкриття провадження за  заявою ОСОБА_17 про перегляд оскарженого судового рішення за виключними обставинами у зв`язку зі встановленням міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні справи судом.
З огляду на викладене у відкритті провадження за заявою ОСОБА_17 слід відмовити, а заяву з усіма доданими матеріалами – повернути особі, яка її подала.
Керуючись статтями 459, 463, 464 КПК, Велика Палата Верховного Суду
постановила:
Відмовити у відкритті провадження за заявою засудженого ОСОБА_17 про перегляд за  виключними обставинами на підставі п. 2 ч. 3 ст. 459 Кримінального процесуального кодексу України вироку Зарічного районного суду м. Суми від 8 грудня 2014 року.
Заяву ОСОБА_17 з усіма доданими матеріалами повернути заявнику.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач                                                                                      ОСОБА_1 
Судді:                                                
ОСОБА_2                                          ОСОБА_9   
ОСОБА_3                                                 ОСОБА_10  
ОСОБА_4                                               ОСОБА_11 
ОСОБА_5                                       ОСОБА_12 
ОСОБА_6                                             ОСОБА_13 
ОСОБА_7                                         ОСОБА_14 
ОСОБА_8                                       ОСОБА_15 
                                                                     ОСОБА_16