ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/24089/19                                                                  Суддя (судді) першої інстанції: Добрянська Я.І.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  21 квітня 2021 року                                                                        м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого судді                                                                             Ганечко О.М.,
суддів                                                                                              Василенка Я.М.,
                                                                                                    Кузьменка В.В.,
за участі секретаря судового засідання                                        Біднячук Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 грудня 2020 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,     
   В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Генеральної прокуратури України (замінено на Офіс Генерального прокурора) в якому просив:
-          визнати бездіяльність Генеральної прокуратури України (Офісу Генерального прокурора) протиправною в частині невнесення до наказу Генерального прокурора від 04.11.2019 № 1333ц щодо звільнення ОСОБА_1 посилання на п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України;
-          зобов`язати відповідача доповнити наказ Генерального прокурора від 04.11.2019 № 1333ц та трудову книжку записами з посиланням на п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України;
-          визнати бездіяльність Генеральної прокуратури України протиправною в частині невиплати позивачу вихідної допомоги при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку у сумі 41923,28 грн. та стягнути з відповідача на користь позивача 41923,28 грн.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 грудня 2020 р. у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, при цьому, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору. 
Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 26.02.2021 відкрито апеляційне провадження та призначено апеляційну скаргу до розгляду у відкритому судовому засіданні.
Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, просила залишити оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.
Апелянт у судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату та час розгляду апеляційної скарги.
Заслухавши суддю доповідача, вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.
Так, у відповідності до положень ч. 1 ст. 308 КАС України, справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 у період з 19.04.1996 по 15.11.2019 працював на різних посадах в органах прокуратури України.
Наказом Генерального прокурора України від 04.11.2019 № 1333ц, керуючись ст. 9 Закону України «Про прокуратуру», п. п. 1 п. 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора відділу охорони державної таємниці та допускної роботи управління забезпечення охорони державної таємниці Генеральної прокуратури України на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» з 15.11.2019.
Відповідно до змісту вказаного наказу, Департаменту планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку та звітності Генеральної прокуратури України доручено провести остаточний розрахунок та виплатити усі належні ОСОБА_1 виплати при звільненні.
Позивач вважаючи, що при формулюванні підстави його звільнення відповідачем протиправно не здійснено посилання на п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, що призвело до невиплати на його користь вихідної допомоги при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку у сумі 41923,28 грн., звернувся до суду з позовом.
Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, виходив з наступного:
-          за загальним правилом, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі;
-          положення КЗпП України не підлягають застосуванню до правовідносин щодо звільнення прокурора з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури, оскільки такі правовідносини врегульовані спеціальним законодавством. Саме таку позицію висловлено Верховним Судом у постанові у справі № 804/211/16 від 08.10.2019;
-          суд першої інстанції дійшов висновку про те, що формулюючи підставу для звільнення позивача, відповідач діяв у порядку та спосіб визначений законодавством чинним станом на момент виникнення спірних правовідносин;
-          у частині позовних вимог про позовних вимог про визнання бездіяльності Генеральної прокуратури України протиправною в частині невиплати позивачу вихідної допомоги при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку та стягнення з відповідача на користь позивача 4 923, 28 грн., суд першої інстанції вказав на те, що положення КЗпП України у спірних правовідносинах не підлягають застосуванню, оскільки спеціальним законом в даному випадку є саме Закон України «Про прокуратуру». Водночас, з аналізу положень Закону України «Про прокуратуру» вбачається, що виплата вихідної допомоги при звільненні прокурора на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру»,   не передбачена, а тому, враховуючи, що позивача звільнено з підстав та в порядку, передбачених Законом України «Про прокуратуру», яким не передбачено виплати вихідної допомоги при звільненні, позивач не набув права на її отримання. Вищевикладене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду в постанові від 31.01.2018 у справі           № 820/1119/16.
Доводи апеляційної скарги:
-          на думку апелянта, суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення порушив норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи;
-          позивач зазначає, що у випадках, коли правовідносини не врегульовані спеціальним законодавством, зокрема, Законом №1697-VII, підлягають застосуванню загальні норми;
-          статтею 44 Кодексу законів про працю України, передбачена виплата вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку, у разі розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 статті 40 КЗпП України;
-          позивач наголошує на тому, що можливість застосування норм КЗпП України, до спірних правовідносин підтверджена практикою Верховного Суду, яка є обов`язковою для врахування судами;
-          крім того, при виданні наказу про звільнення, роботодавець мав здійснити посилання в наказі та трудовій книжці на п. 1 ч. 1 статті 40 КЗпП України, проте, протиправно цього не зробив.
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до положень ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі ст. 123 Конституції України, організація і порядок діяльності органів прокуратури України визначаються законом.
Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України регулює Закон України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII, який містить спеціальні норми організації та порядку діяльності органів прокуратури України, особливості розгляду трудових спорів (зокрема, питання проходження служби в органах прокуратури, звільнення з неї, права і обов`язки прокурорів, їх соціальні гарантії та ін.).
Норми даного Закону є пріоритетними перед нормами Кодексу законів про працю України і, на переконання колегії суддів, трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального закону не врегульовані спірні правовідносини або коли про застосування приписів трудового законодавства прямо йдеться у спеціальному законі, на що також звертав увагу і суд першої інстанції. 
Відповідно до положень п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру», прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.
Отже, положення КЗпП України не підлягають застосуванню до правовідносин щодо звільнення прокурора з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури, оскільки такі правовідносини врегульовані спеціальним законодавством. Саме таку позицію висловлено Верховним Судом у постанові у справі № 804/211/16 від 08.10.2019.
Під час розгляду даного спору в суді першої інстанції було досліджено, що наказом Генерального прокурора України від 04.11.2019 № 1333ц, керуючись ст. 9 Закону України «Про прокуратуру», п. п. 1 п. 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора відділу охорони державної таємниці та допускної роботи управління забезпечення охорони державної таємниці Генеральної прокуратури України на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» з 15.11.2019.
Тож, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що формулюючи підставу для звільнення ОСОБА_1 та здійснюючи посилання у трудовій книжці на  п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру», відповідач діяв у порядку та спосіб визначений законодавством чинним станом на момент виникнення спірних правовідносин, з огляду на що, вимоги позивача про визнання бездіяльності Генеральної прокуратури України (Офісу Генерального прокурора) протиправною в частині невнесення до наказу Генерального прокурора від 04.11.2019 р.         № 1333ц щодо звільнення ОСОБА_1 посилання на п. 1 ч. 1  ст. 40 КЗпП України та зобов`язання відповідача доповнити наказ Генерального прокурора від 04.11.2019р. № 1333ц та трудову книжку записами з посиланням на п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, цілком обґрунтовано не були задоволені судом першої інстанції.
У цій частині оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.
Проте, у частині позовних вимог про визнання бездіяльності Генеральної прокуратури України протиправною в частині невиплати позивачу вихідної допомоги при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку у сумі 41923, 28 грн. та стягнення з відповідача на користь позивача 41923, 28 грн., колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції в цій частині та  зазначає наступне.
Так, Законом України від 19 вересня 2019 року № 113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», статтю 51 Закону № 1697-VII доповнено частиною п`ятою, відповідно до якої, на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.
Водночас, Законом № 1697-VII, не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.
Так, нормою, що регулює порядок виплати вихідної допомоги у разі звільнення, є стаття 44 КЗпП України.
Конституційний Суд України у Рішенні від 7 травня 2002 року № 8-рп/2002 зазначав, що Конституція України гарантує кожному судовий захист його прав у межах конституційного, цивільного, господарського, адміністративного і кримінального судочинства України. Норми, що передбачають вирішення спорів, зокрема про поновлення порушеного права, не можуть суперечити принципу рівності усіх перед законом та судом і у зв`язку з цим обмежувати право на судовий захист. Правове регулювання Конституцією України та спеціальними законами України спеціального статусу посадових осіб не означає, що на них не можуть не поширюватися положення інших законів щодо відносин, не врегульованих спеціальними законами.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від               17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Аналогічна позиція неодноразово була висловлена і Верховним Судом, зокрема, у постановах від 31 січня 2018 року у справі № 803/31/16, від 30 липня 2019 року у справі     № 804/406/16, від 8 серпня 2019 року у справі № 813/150/16.
Слід зазначити, що норми КЗпП України регулюють трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.
При цьому, ст. 40 КЗпП України, встановлено що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої даної статті).
Відповідно до приписів ч. 4 ст. 40 КЗпП України, особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частини першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.
Згідно зі статтею 44 КЗпП України, при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті  36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.
Необхідно врахувати, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», було внесено зміни також і до КЗпП України, а саме: статтю 32 доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Переведення прокурорів відбувається з урахуванням особливостей, визначених законом, що регулює їхній статус»; статтю 40 доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус»; частину дев`яту статті 252 після слів «дисциплінарної відповідальності та звільнення» доповнено словами і цифрами «а також положення частин другої і третьої статті 49-4 цього Кодексу».
Тож, внесені Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», зміни до КЗпП України не визначають особливостей регулювання трудових відносин прокурорів, а лише передбачають, що ці особливості встановлюються спеціальним законом.
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що частиною п`ятою статті 51 Закону № 1697-VII та частиною четвертою статті 40 КЗпП України, передбачений виключний перелік випадків коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України. 
Однак, у такий виключний перелік не було законодавцем включено питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора, а отже, не заборонено застосування за загальним порядком положень статті 44 КЗпП України при вирішенні спірного питання.
Верховний Суд також звертає увагу що чинним національним законодавством закріплені правові гарантії щодо дотримання трудових прав працівника при його звільненні. Під гарантіями трудових прав працівників розуміють систему встановлених законодавством заходів щодо врегулювання питань, що пов`язані з порушенням трудового законодавства й вирішення трудових спорів робітників і службовців, направлених на захист їхніх трудових прав. Однією з таких гарантій є виплата працівнику, який звільняється, вихідної допомоги.
Вихідна допомога - це державна гарантія, яка полягає в грошовій виплаті працівнику у випадках, передбачених законом, роботодавцем в колективному договорі або сторонами. Під вихідною допомогою зазвичай розуміють грошові суми, які виплачуються працівникові у передбачених законодавством випадках у разі припинення трудового договору з незалежних від працівника обставин.
Аналогічна правова позиція з подібних правовідносин викладена у постанові Верховного Суду від 23.12.2020 по справі № 560/3971/19, яка в силу приписів частини п`ятої статті 242 КАС України, враховується судом.
Щодо посилання на те, що частина п`ята статті 40 КЗпП України вказує на пріоритетність спеціального закону перед нормами КЗпП України, у випадку звільнення окремих категорій працівників з підстав, визначених частиною першою статті 40 КЗпП України, то слід зазначити, що особливості звільнення прокурорів з посади встановлено спеціальним законом - статтею 51 Закону № 1697-VII (на підставі якого і було звільнено позивача). У той же час, особливості застосування положення статті 44 КЗпП України, а також, обмеження щодо його застосування, зокрема, у випадку звільнення прокурора у разі ліквідації чи реорганізації органів прокуратури, не встановлено даним Кодексом.
Оскільки позивача звільнено на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру», у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури, останній набув право на виплату вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку, відповідно до ст. 44 Кодексу законів про працю України.
Колегія суддів враховує також правову позицію, висловлену Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 23 грудня 2020 року у справі № 560/3971/19.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про наявність у позивача права на отримання вихідної допомоги при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку. 
Вищевикладене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду викладеною в постановах від 23.12.2020 у справі № 560/3971/19, від 21.01.2021 № 260/1890/19, від 27.01.2021 № 380/1662/20 та від 17.03.2021 у справі № 420/4581/20.
На наведене, суд першої інстанції помилково не звернув увагу.
Обчислення середнього заробітку працівників здійснюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100.
Пунктом 2 Порядку № 100 встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Згідно із п. 8 Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - на число календарних дні за цей період.
Згідно чинного законодавства, з усіх нарахованих доходів утримуються обов`язкові платежі до бюджетів, військовий збір та податок з доходів фізичних осіб.
В матеріалах адміністративної справи знаходиться довідка Генеральної прокуратури України від 21.11.2019 № 18-968зп, за якою середньомісячний заробіток позивача становить 41923,28 грн., а середньоденний відповідно - 1949,92 грн. (а.с. 17)
Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 ст. 77 КАС України, передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.
Колегія суддів, за наслідком розгляду апеляційної скарги, вважає, що доводи апеляційної скарги частково спростовують висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. 
Згідно з нормами ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
У відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального права, що призвело до помилкового вирішення спору в частині позовних вимог про виплату вихідної допомоги, а тому, рішення суду першої інстанції необхідно скасувати в частині та прийняти нову постанову в цій частині, якою позовні вимоги задовольнити.
Оскільки, колегія суддів дійшла до висновків про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції в частині та задоволення позовних вимог частково, наявні підстави для нового розподілу судових витрат на сплату судового збору (пропорційно до частини задоволених позовних вимог), що понесені позивачем при поданні позовної заяви та апеляційної скарги, згідно з приписами ст. ст. 139, 322 КАС України.
Керуючись ст. ст. 139, 243, 250, 315, 317, 321, 322, 325, 328 - 331 КАС України, суд,
           
П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 грудня 2020 р. - скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання бездіяльності Генеральної прокуратури України (Офісу Генерального прокурора) протиправною в частині невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку у сумі 41923,28 грн. та стягнення з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 41923,28 грн.

Прийняти нову постанову в цій частині, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії - задовольнити частково.

Визнати бездіяльність Генеральної прокуратури України (Офісу Генерального прокурора) протиправною в частині невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку у сумі 41923,28 грн.

Стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку у сумі 41923,28 грн.

          Стягнути за рахунок бюджетний асигнувань Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 судові витрати на сплату судового збору в суді першої та апеляційної інстанцій в розмірі 960,50 грн. (дев`ятсот шістдесят гривень 50 коп.)

          У іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від                24 грудня 2020 р. залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені  ст. ст. 329 - 331 КАС України.

Головуючий суддя                                                                               О.М. Ганечко

Судді                                                                                                            Я.М. Василенко

                                                                                                         В.В. Кузьменко

Повний текст постанови складено 21.04.2021.