УХВАЛА

19 травня 2021 року 
м. Київ

Справа №  911/531/19 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Кондратова І.Д. - головуючий, судді - Бакуліна С.В., Мамалуй О.О., 

за участю секретаря судового засідання Коровай Л.В., 

представників учасників справи:
позивача -  Осадчого В.Б. - адвоката;
відповідача - не з`явився; 

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпрожилбуд»

на рішення Господарського суду Київської області
(суддя Ейвазова А.Р.)
від 27.05.2020

та постанову Північного апеляційного господарського суду
(головуючий - Станік С.Р., судді Тищенко О.В., Дикунська С.Я.)
від 04.03.2021

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпрожилбуд»
до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вишгородміськреконструкція-1»
про визнання укладеною додаткової угоди до договору та зобов`язання надати доповнення до додаткової угоди,

1. Короткий зміст позовних вимог та заперечень

1.1. У лютому 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Дніпрожилбуд» (надалі - ТОВ «Дніпрожилбуд», позивач) звернулось до Господарського суду Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вишгородміськреконструкція-1» (надалі - ТОВ «Вишгородміськреконструкція-1», відповідач) про визнання укладеною додаткової угоди до договору про співробітництво від 20.08.2012, що передбачена пунктом 7.2. цього договору, у запропонованій позивачем редакції та зобов`язання відповідача надати позивачу доповнення до додаткової угоди про співробітництво від 20.08.2018 з переліком об`єктів нерухомості та зазначенням їх адрес.

1.2. Позовні вимоги мотивовано тим, що відповідач ухиляється від обов`язку укласти додаткову угоду до договору про співробітництво від 20.08.2012, що передбачена пунктом 7.2. договору, та надати доповнення до такої додаткової угоди.

1.3. Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував зазначаючи, що:
-  позивач умисно ввів відповідача в оману щодо відсутності існуючих ризиків та будь - яких претензій з боку третіх осіб, не передавши оригіналів або копій документів, що стосуються можливих ризиків по оренді земельної ділянки з наступною її забудовою;
-  позивач не виконує зобов`язань за договором про співробітництво від 20.08.2012, що унеможливлює будівництво та надає право відповідачу в односторонньому порядку відмовитись від додаткової угоди;
-  проект додаткової угоди не забезпечений належним розрахунком, тому є сумніви у правильності здійснених розрахунків житлових та нежитлових площ в об`єкті будівництва І-VI черг, окрім IV.

2. Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

2.1.          Рішенням Господарського суду Київської області від 27.05.2020, залишеним  без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 04.03.2021, у задоволенні позову відмовлено. 

2.2.          Рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову мотивовано тим, що:

- згідно пункту 7.2 договору, на який позивач посилається, сторони узгодили укладення додаткової угоди, якою закріплюються нежитлові приміщення, квартири та машиномісця (складається перелік нерухомого майна, що отримуватиметься стороною 1) після введення об`єкта в експлуатацію, але за додатковою угодою, у тій редакції, що пропонує позивач, у відповідача вже виникає зобов`язання передати відповідні об`єкти після настання певної події - завершення будівництва, що фактично суперечить як п.7.2 договору, так і іншим пунктам договору;

- сторонами у цій справі не надано доказів введення в експлуатацію об`єктів (його частин), крім першої черги, в експлуатацію, але разом з тим відповідач, в силу пункту 7.2 договору, зобов`язаний укласти угоду на певних, визначених таким пунктом умовах. Враховуючи вищевказані обставини, підстави для задоволення заявлених вимог в частині зобов`язання відповідача укласти додаткову угоду в редакції, запропонованій позивачем у листі від 22.11.2018, - відсутні. 

2.3.          Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, вказавши, що позивачем не було доведено належними та допустимими доказами, в розумінні статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, чи визначені в запропонованій до укладення угоді площі узгоджуються як з обумовленими у договорі відсотковими співвідношеннями, так і з відповідними площами, які існують у житловому комплексі з урахуванням відомостей, вказаних в проектній документації. Жодного доказу визначення відповідних площ (з урахуванням вимог статей 98, 101 Господарського процесуального кодексу України), зокрема і щодо узгодження таких з п. 7.1, 14.8 договору (з урахуванням внесених змін)  - до матеріалів справи позивачем - не надано.

2.4.          Також суд апеляційної інстанції вказав, що позивачем не наведено жодних обґрунтувань щодо порядку визначення як необхідних площ у певних чергах, так і не надано жодних доказів того, що позивач наділений самостійними повноваженнями визначення квадратури необхідних площ по відношенню до процентних показників у договорі.   

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги. Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу. Підстава (підстави) відкриття касаційного провадження 

3.1.          11.04.2021 ТОВ «Дніпрожилбуд» звернулося з касаційною скаргою на судові рішення, в якій просить їх скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

3.2.          Підставою касаційного оскарження скаржник зазначає неправильне застосування судами попередніх інстанцій норми статті 181 Господарського кодексу України, без урахування висновків Верховного Суду щодо застосування такої норми у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 05.06.2019 у справі № 922/1909/18 та від 11.04.2018 у справі № 910/9140/17 (пункт 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України).

3.3.          Відзиву на касаційну скаргу не надходило.

Позиція Верховного Суду

4.1.          Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частини 1 та 2 статті 300 Господарського процесуального кодексу України).

4.2.          Як вже зазначалось, касаційне провадження у справі відкрито відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, яка визначає, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

4.3.          Отже, відповідно до положень цих норм, касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

4.4.          Щодо визначення подібності правовідносин Верховний Суд звертається до правових висновків, викладених у судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду та об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

4.5.          Так, об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 27.03.2020 у справі № 910/4450/19 зазначила, що подібність правовідносин в іншій аналогічній справі визначається за такими критеріями: суб`єктний склад сторін спору, зміст правовідносин (права та обов`язки сторін спору) та об`єкт (предмет). 

4.6.          Велика Палата Верховного Суду виходить з того, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). При цьому, зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (пункт 32 постанови від 27.03.2018 у справі № 910/17999/16; пункт 38 постанови від 25.04.2018 у справі № 925/3/7; пункт 40 постанови від 25.04.2018 у справі № 910/24257/16). 

4.7.          Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (пункт 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 910/719/19,  пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі № 922/2383/16; пункт 8.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 910/5394/15-г; постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 2-3007/11; постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 757/31606/15-ц).

4.8.          Проаналізувавши висновок, що викладений у постанові Верховного Суду у справі № 922/1909/18, на яку посилався скаржник у касаційній скарзі, суд касаційної інстанції вважає, що він стосуються правовідносин, які не є подібними з правовідносинами у справі, що переглядається, з огляду на таке.

4.9.          У справі № 922/1909/18 предметом первісного позову було стягнення заборгованості за несвоєчасну оплату отриманого природного газу за договором №3237/15-КП-32 купівлі-продажу природного газу від 19.12.2014. Предметом зустрічного позову було зобов`язання ПАТ «НАК «Нафтогаз України» укласти договір про реструктуризацію заборгованості, за спожитий природний газ, між ТОВ «Котельні лікарняного комплексу» та ПАТ «НАК «Нафтогаз України» в редакції, запропонованій ТОВ "Котельні лікарняного комплексу".

4.10.          Рішенням Господарського суду Харківської області від 19.11.2018 у справі №922/1909/18, залишеним без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 20.02.2019, у задоволенні первісного позову відмовлено повністю, зустрічний позов задоволено. Визнано укладеним договір про реструктуризацію заборгованості за спожитий природний газ між ТОВ «Котельні лікарняного комплексу» та ПАТ «НАК «Нафтогаз України», в редакції, зазначеній в рішенні. 

4.11.          Верховний Суд погодився з рішеннями судів попередніх інстанцій, вказавши, що у ПАТ «НАК «Нафтогаз України» на підставі частини 8 статті 5 Закон України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» виник обов`язок у строк, що не перевищує 10 календарних днів з дня його отримання, укласти у запропонованій позивачем за зустрічним позовом договір про реструктуризацію заборгованості за спожитий природний газ, що відповідає Типовому договору, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29.03.2017 № 222.

4.12.          У справі 910/9140/17 за позовом ДП «Укрсервіс Мінтрансу» до Міністерства інфраструктури України, позивач просив зобов`язати відповідача виконати пункт 5.10 договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 7254 від 15.12.2015, шляхом укладення з балансоутримувачем договору про надання послуг з утримання орендованого майна в запропонованій позивачем редакції.

4.13.          Рішенням Господарського суду міста Києва від 21.09.2017 позов задоволено. Зобов`язано відповідача виконати п. 5.10 договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 7254 від 15.12.2015, укладений між регіональним відділенням Фонду державного майна України по м. Києву та відповідачем, а саме - укласти з позивачем договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна в редакції, запропонованій позивачем, з урахуванням заяви про уточнення до позовної заяви.

4.14.          Постановою Київського апеляційного господарського суду від 14.12.2017 рішення Господарського суду міста Києва від 21.09.2017 змінено, викладено його резолютивну частину у новій редакції. Позов задоволено частково. Зобов`язано Міністерство інфраструктури України виконати пункт 5.10 договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 7254 від 15.12.2015, укладений між регіональним відділенням ФДМУ по м. Києву та Міністерством інфраструктури України, а саме - укласти з ДП «Укрсервіс Мінтрансу» договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна в редакції, запропонованій позивачем, з урахуванням уточнення до позовної заяви, вказаній в резолютивній частині постанови апеляційного суду. Судами встановлено, що договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна, що належить до державної власності мав бути укладений на підставі Закону України «Про оренду державного та комунального майна».

4.15.          Верховний Суд погодився з висновком суду апеляційної інстанції вказавши, що позивачем було дотримано порядок, передбачений статтею 181 Господарського кодексу України щодо надсилання для підписання проекту договору. Однак відповідач, отримавши проект договору, його не підписав, протокол розбіжностей не склав та у двадцятиденний строк не надіслав його позивачу разом з підписаним договором відповідно до частини 4 статті 181 Господарського кодексу України. 

4.16.          В свою чергу правовідносини у справі, що переглядається, не регулюються ні Законом України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», ні Законом України «Про оренду державного та комунального майна».

4.17.           Крім того у справі, що переглядається, суди відмовили в задоволенні позову не у зв`язку з тим, що позивачем не було дотримано процедуру укладення господарського договору, а у зв`язку з відсутністю певних умов для укладення спірної додаткової угоди.

4.18.          У справах №922/1909/18 та 910/9140/17 Верховний Суд не робив жодних висновків щодо застосування статті 181 Господарського кодексу України. Суд касаційної інстанції, цитуючи вказану норму, погодився з висновками судів попередніх інстанцій, що сторонами у зазначених справах було дотримано загальний порядок укладення господарських договорів .

4.19.          Тобто, у вказаних справах та у справі, яка розглядається, обставини, що формують зміст правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права, не можна визнати подібними з огляду на встановлення судами попередніх інстанцій у цих справах інших фактичних обставин, які вплинули на прийняття відповідних рішень при вирішенні спору.

4.20.          Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

4.21.          Зважаючи на те, що наведена заявником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не знайшла свого підтвердження після відкриття касаційного провадження, Верховний Суд дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпрожилбуд» на рішення Господарського суду Київської області від 27.05.2020 та постанову Північ-ного апеляційного господарського суду від 04.03.2021 у справі № 911/531/19.

Керуючись статтями 234, 235, пунктом 5 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

1. Касаційне провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпрожилбуд» на рішення Господарського суду Київської області від 27.05.2020 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 04.03.2021 у справі № 911/531/19 закрити.

2.  Ухвала набирає законної сили негайно з моменту її оголошення та не підлягає оскарженню.

Головуючий                                                                                                 І. Кондратова

Судді                                                                                                             С. Бакуліна 

                                                                                                                      О. Мамалуй