П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  120/5249/20-а 
Головуючий суддя 1-ої інстанції -  Сало Павло Ігорович  
Суддя-доповідач -  Мацький Є.М.   
08 квітня 2021 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Мацького Є.М. 
суддів:  Сушка О.О.  Залімського І. Г. , 

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Вінницького апеляційного суду на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 17 грудня 2020 року  у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Вінницького апеляційного суду, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Головне управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

1. 28.09.2020 року до Вінницького окружного адміністративного суду з позовом до Вінницького апеляційного суду звернувся   ОСОБА_1 , в якому просив: 

  1.1. визнати протиправними дії відповідача щодо нарахування та виплати позивачу суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року із застосуванням щомісячного обмеження її нарахування сумою 47320,00 грн згідно з ч. 3 ст. 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" із змінами та доповненнями, внесеними Законом України № 553-IX від 13.04.2020 "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік";

 1.2. зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу суддівську винагороду на підставі ч. 2 ст. 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", виходячи з базового розміру посадового окладу судді – 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що встановлений з 01.01.2020, надбавки за вислугу років – 40% від посадового окладу, в загальній сумі 324495,08 грн. , за період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року.

2. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що позивач працює на посаді судді Вінницького апеляційного суду та має право на отримання суддівської винагороди відповідно до Закону України "Про судоустрій і статус суддів". При цьому позивач наголошує на тому, що питання суддівської винагороди регулюється виключно Конституцією України та Законом України "Про судоустрій і статус суддів".

3. Разом з тим, 13.04.2020 Верховною Радою України прийнято Закон України № 553-IX від 13.04.2020 "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" (далі – Закон № 553-ІХ), яким статтю 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" викладено в наступній редакції: "Установити, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року".

4. Таким чином, після набрання вказаним законом чинності, а саме з 18.04.2020, відповідач почав виплачувати позивачу суддівську винагороду із застосуванням обмеження, передбаченого статтею 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік", зі змінами та доповненнями, внесеними Законом № 553-IX. Як наслідок, розмір суддівської винагороди позивача істотно зменшився.  

5. Позивач вважає зазначені дії відповідача протиправними, оскільки в силу положень статті 130 Конституції України розмір суддівської винагороди не може визначатися іншими нормативно-правовими актами, окрім як Законом України "Про судоустрій і статус суддів". Крім того, на думку позивача, неправомірне обмеження розміру суддівської винагороди суперечить національним та міжнародним стандартам гарантій незалежності суддів.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

6. 17 грудня 2020 року рішенням Вінницького окружного адміністративного суду позовні вимоги задоволено частково.

7. Визнано протиправними дії Вінницького апеляційного суду щодо нарахування та виплати судді Вінницького міського суду Вінницької області ОСОБА_1 у період з 18 квітня 2020 року до 28 серпня 2020 року суддівської винагороди із застосуванням обмеження її розміру на підставі статті 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" із змінами, внесеними згідно із Законом України № 553-ІХ від 13 квітня 2020 року.

8. Зобов`язано Вінницький апеляційний суд нарахувати та виплатити судді ОСОБА_1 суддівську винагороду за період з 18 квітня 2020 року до 28 серпня 2020 року на підставі статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", з урахуванням виплачених у цей період сум та з утриманням із сум, що підлягають виплаті, передбачених законом податків та обов`язкових платежів.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ДОВОДІВ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

9. Апелянт Вінницький апеляційний суд, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив його скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

10. Апелянт зазначив, що обмеження суддівської винагороди було встановлене Законом № 553-ІХ, який набрав чинності 18.04.2020 та підлягав застосуванню включно до 28.08.2020, коли Конституційний Суд України ухвалив рішення про визнання неконституційними його окремих норм. Тому в період з 18.04.2020 до 28.08.2020 виплата суддівської винагороди здійснювалася з урахуванням обмежень, передбачених вищезазначеним законом. Положення Закону № 553-ІХ, які визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України відповідного рішення, а тому у період з 18.04.2020 до 28.08.2020 року Вінницький апеляційний суд виплатив позивачу суддівську винагороду в повному обсязі, враховуючи норми Закону № 553-ІХ, і перед позивачем відсутня заборгованість з виплати суддівської винагороди.

ІІ. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДОМ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

11.  Позивач ОСОБА_1 займає посаду судді Вінницького апеляційного суду та має право на отримання суддівської винагороди, розмір якої визначається відповідно до ст. 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 2 червня 2016 року № 1402-VIII (далі – Закон № 1402-VIII).

12. 18.04.2020 набрав чинності Закон № 553-ІХ, на підставі якого розмір суддівської винагороди було обмежено розміром, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року.

13. Вказане обмеження припинене з 29.08.2020 у зв`язку з прийняттям Конституційним Судом України рішення від 28.08.2020 № 10-р/2020.

14. Таким чином, в період з 18.04.2020 до 28.08.2020 суддівська винагорода нараховувалась та виплачувалась позивачу з урахуванням обмеження, встановленого Законом № 553-ІХ, а не на підставі положень ст. 135 Закону № 1402-VIII.

15. Не погодившись з правомірністю дій відповідача щодо нарахування та виплати у вказаний період суддівської винагороди в обмеженому розмірі, позивач звернувся до суду з цим позовом.

ІІІ. ДОВОДИ СТОРІН

16. Позивач вказав, що зменшення розміру його суддівської винагороди з 18.04.2020 року на підставі внесених змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік»,  не відповідає Конституції України, а також суперечить усім стандартам гарантій незалежності суддів.  

17. Апелянт зазначив, що обмеження, застосовується при нарахуванні суддівської винагороди. Відповідний Закон набрав чинності 18.04.2020 року та підлягав застосуванню до 28.08.2020 року, дати коли Конституційним Судом України ухвалене рішення про визнання неконституційними його окремих положень. Тому за цей час суддям суддівська винагорода виплачувалася з врахуванням встановлених Законом обмежень. 

ІV. ДЖЕРЕЛА ПРАВА ТА АКТИ ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ          

18. Статтею 130 Конституції України  визначено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя.

19. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

20. Відповідно до частини 1 статті 135 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» суддівська винагорода регулюється цим  Законом  та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

21. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за:

1) вислугу років;

2) перебування на адміністративній посаді в суді;

3) науковий ступінь;

4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці (ч. 2 ст. 135 Закону).

22. Пунктом 2 частини 3 цієї ж статті Закону встановлено базовий розмір посадового окладу судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року

23. До базового розміру посадового окладу, визначеного частиною третьою цієї статті, додатково застосовуються такі регіональні коефіцієнти:

 1) 1,1 якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше сто тисяч осіб;

 2) 1,2 якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше п`ятсот тисяч осіб;

 3) 1,25 якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше один мільйон осіб.

24. Суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі:

за наявності стажу роботи більше 3 років - 15 відсотків;

більше 5 років - 20 відсотків;

більше 10 років - 30 відсотків;

більше 15 років - 40 відсотків;

більше 20 років - 50 відсотків;

більше 25 років - 60 відсотків;

більше 30 років - 70 відсотків;

більше 35 років - 80 відсотків посадового окладу (ч. ч. 4, 5 ст. 135 Закону).

25. Відповідно до частини 9 вказаної статті Закону обсяги видатків на забезпечення виплати суддівської винагороди здійснюються за окремим кодом економічної класифікації видатків.

26. Згідно із рішенням Конституційного Суду України від 03.06.2013 року № 3-рп/2013 (справа №1-2/2013) будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя та права людини і громадянина на захист прав і свобод незалежним судом, оскільки призводить до обмеження можливостей реалізації цього конституційного права, а отже, суперечить частині 1 статті 55 Конституції України.

27. Рішенням від 08.04.2016 року № 4-рп/2016 (справі № 1-8/2016) Конституційний Суд України зазначив, що конституційний принцип незалежності суддів забезпечує важливу роль судової влади в механізмі захисту прав і свобод людини і громадянина та є запорукою реалізації права на судовий захист, передбаченого частиною першою  статті 55 Основного Закону України;

1. положення Конституції України  стосовно незалежності суддів, яка є невід`ємним елементом статусу суддів та їх професійної діяльності, пов`язані з принципом поділу державної влади та обумовлені необхідністю забезпечувати основи конституційного ладу й права людини, гарантувати самостійність і незалежність судової влади;

2. гарантії незалежності суддів як необхідні умови здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом встановлені у базових законах з питань судоустрою, судочинства, статусу суддів, мають конституційний зміст і разом з визначеними  Основним Законом України  складають єдину систему гарантій незалежності суддів та повинні бути реально забезпечені.

28. Однією з гарантій незалежності суддів є їх належне матеріальне та соціальне забезпечення, зокрема, надання суддям за рахунок держави суддівської винагороди. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених  Конституцією України гарантій незалежності суддів.

29. Рішенням від 04.12.2018 року № 11-р/2018 (справа № 1-7/2018(4062/15) Конституційний Суд України вказав, що обов`язок держави щодо забезпечення фінансування та належних умов для функціонування судів і діяльності суддів, закріплений у  статті 130 Конституції України, є однією з конституційних гарантій незалежності суддів. Системний аналіз положень  Конституції України  свідчить про те, що ними встановлено обов`язок держави забезпечити належні умови праці та фінансування для суддів, а отже, сформувати та законодавчо закріпити таку систему фінансування, в тому числі розмір винагороди суддів, яка гарантуватиме їх незалежність.   

V. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ           

30. Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої апеляційної скарги, Апеляційний Суд виходить з наступного.                               

31. Згідно з приписами Європейської хартії щодо статусу суддів від 10.07.1998 року, підпунктом 6.1 пункту 6 якої вказано, що суддям, які здійснюють суддівські функції на професійній основі, надається винагорода, рівень якої встановлюється з тим, щоб захистити їх від тиску, спрямованого на здійснення впливу на їх рішення, а ще загальніше на їх поведінку в рамках здійснення правосуддя, тим самим підриваючи їх незалежність і безсторонність. Зменшення органом законодавчої влади розміру посадового окладу судді призводить до зменшення розміру суддівської винагороди, що, у свою чергу, є посяганням на гарантію незалежності судді у виді матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу в цілому.

32. Аналіз викладеного дає підстави колегії суду дійти висновку про те, що регулювання суддівської винагороди здійснюється виключно  Законом України «Про судоустрій і статус суддів», що у повній мірі узгоджується із частиною 2  статті 130 Конституції України.

33. Одночасно, колегія суддів звертає увагу, що 12.03.2020 року набрала чинності  Постанова Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19», якою на усій території України установлено карантин, кінцева дата якого з урахуванням внесених до вказаної постанови змін, неодноразово змінювалася, збільшуючи строк дії карантину.

34. 18.04.2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік, яким Закон України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» доповнено статтею 29, згідно якої встановлено, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки.

35. Зазначене обмеження не застосовується при нарахуванні заробітної плати, грошового забезпечення особам із числа осіб, зазначених у частині першій цієї статті, які безпосередньо задіяні у заходах, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі в операції Об`єднаних сил (ООС). Перелік відповідних посад встановлюється Кабінетом Міністрів України.

36. Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті).

37. Як встановлено із наявної у справі довідки апелянта про виплату суддівської винагороди позивачу, остання йому нарахована та виплачена з урахуванням викладених законодавчих обмежень.

38. Рішенням Конституційного Суду України від 28.08.2020 року № 10-р/2020  (справа № 1-14/2020(230/20) визнано такими, що не відповідають  Конституції України  положення частин 1, 3 статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» зі змінами, абзацу 9 пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік».

39. Даним рішенням Конституційний Суд України зокрема зазначив, що вирішуючи питання щодо конституційності оспорюваних положень  Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», Конституційний Суд України виходить із юридичної позиції, яку він неодноразово висловлював: оскільки предмет закону про Державний бюджет України чітко визначений у  Конституції України, то цей  закон  не може скасовувати чи змінювати обсяг прав і обов`язків, пільг, компенсацій і гарантій, передбачених іншими законами України (абзац 8 пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 9.07.2007 року № 6-рп/2007).

40. Крім того, виходячи з того, що предмет регулювання  Бюджетного кодексу України, так само, як і предмет регулювання законів України про Державний бюджет України на кожний рік, є спеціальним, що обумовлено положеннями пункту 1 частини 2 статті 92 Основного Закону України, Конституційний Суд України в Рішенні від 27.02.2020 року № 3-р/2020 дійшов висновку, що  Кодексом  не можна вносити зміни до інших законів України, зупиняти їх дію або скасовувати їх, а також встановлювати інше (додаткове) законодавче регулювання відносин, відмінне від того, що є предметом спеціального регулювання іншими законами України (абзац 8 підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини).

41. Враховуючи викладене, Конституційний Суд України вкотре наголосив на тому, що скасування чи зміна законом про Державний бюджет України обсягу прав і гарантій та законодавчого регулювання, передбачених у спеціальних законах, суперечить статті  6, частині 2 статті  19, статті  130 Конституції України.

42. Дане рішення Конституційного суду України також обґрунтоване тим, що юридичну визначеність слід розуміти через такі її складові елементи: чіткість, зрозумілість, однозначність норм права; право особи у своїх діях розраховувати на розумну та передбачувану стабільність існуючого законодавства та можливість передбачати наслідки застосування норм права (легітимні очікування) (абзац 5 підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 23.01.2020 року № 1-р/2020). Установлення граничного розміру заробітної плати, грошового забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування), передбачене у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України (частини 1, 3 статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік»), є невизначеним щодо дії в часі та не забезпечує передбачуваності застосування цих норм права.

43. Тобто, оспорюваними положеннями статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб органів законодавчої та судової влади поставлені в залежність від виконавчої влади.

44. Тобто, оспорюваними положеннями  статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб органів законодавчої та судової влади поставлені в залежність від виконавчої влади.

45. Також у вказаному рішенні зазначено, що  Конституцією України встановлено, що виключно законами України визначається, зокрема, статус суддів (п. 14 ч. 1 ст. 92);

  1. незалежність і недоторканність судді гарантуються  Конституцією  і законами України;

  2. вплив на суддю у будь-який спосіб забороняється (ч. ч. 1, 2 ст. 126);

  3. держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів; розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій (ч. ч. 1, 2 ст. 130).

46. Колегія суддів також звертає увагу на те, що Конституційний Суд України послідовно та неодноразово звертав увагу на недопустимість обмеження законами незалежності суддів, зокрема, їх належного матеріального забезпечення, зміни розміру суддівської винагороди, рівня довічного грошового утримання суддів у відставці (рішення від 24.06.1999 року № 6-рп/99, від 20.03.2002 року № 5-рп/2002, від 1.12.2004 року № 19-рп/2004, від 11.10.2005 року № 8-рп/2005, від 18.06.2007 року № 4-рп/2007, від 22.05.2008 року № 10-рп/2008, від 3.06.2013 року № 3-рп/2013, від 19.11.2013 року № 10-рп/2013, від 8.06.2016 року № 4-рп/2016, від 4.12.2018 року № 11-р/2018, від 18.02.2020 року № 2-р/2020, від 11.03.2020 року № 4-р/2020).

47. Наведені юридичні позиції щодо незалежності суддів дають суду підстави стверджувати, що законодавець не може свавільно встановлювати або змінювати розмір винагороди судді, використовуючи свої повноваження як інструмент впливу на судову владу (абзаци 7, 8 підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 11.03.2020 року № 4-р/2020).

48. Також суд враховує позицію Конституційний Суд України щодо того, що обмеження відповідних виплат є допустимим за умов воєнного або надзвичайного стану. Однак такого роду обмеження має запроваджуватися пропорційно, із встановленням чітких часових строків та в жорсткій відповідності до  Конституції  та законів України. Таке обмеження також може застосовуватися й до суддів, однак після закінчення терміну його дії втрачені у зв`язку з цим обмеженням кошти необхідно компенсувати відповідними виплатами, оскільки суддівська винагорода є складовим елементом статусу судді, визначеного  Конституцією України.

49. Одночасно, суд наголосив на тому, що питання обрахунку та розміру суддівської винагороди в силу частини 2 статті 130 Конституції України  регламентується виключно статтею 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», що, в свою чергу, виключає можливість застосування до правовідносин стосовно суддівської винагороди норм інших Законів.

50. Зазначене спростовує доводи апелянта щодо правомірності нарахування і виплати позивачу суддівської винагороди із застосуванням обмежень, визначених Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік». Оскаржувані дії апелянта як розпорядника бюджетних коштів, є протиправними. 

VІ. ВИСНОВКИ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ.

51. Згідно зі ст.90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

52. Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

53 . Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

54. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

55 . Зазначеним вимогам закону судове рішення відповідає.

56. Переглянувши судове рішення в межах апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, Апеляційний Суд дійшов висновку, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення, суд першої інстанції не допустив неправильного             застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які б були б             підставою для скасування судового рішення, а тому апеляційну скаргу  Вінницького апеляційного суду слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Вінницького апеляційного суду залишити без задоволення, а  рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 17 грудня 2020 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. 325 КАС України.
          
Головуючий	 	 	Мацький Є.М.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Сушко О.О.    Залімський І. Г.