Справа № 127/18582/19
Провадження № 22-ц/801/963/2021
Категорія: 62
Головуючий у суді 1-ї інстанції Король О. П.
Доповідач:Якименко М. М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2021 року	Справа № 127/18582/19	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді - доповідача: Якименко М.М.,
суддів: Берегового О.Ю., Сала Т.Б.,
за участю секретаря судового засідання Ліннік Я.С.,
розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 лютого 2021 року, ухвалене суддею Вінницького міського суду Вінницької області Король О.П.,
ВСТАНОВИВ:
В липні 2019 року  ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до виконавчого комітету Вінницької міської ради та ОСОБА_1 , в якому просив визнати квартиру спільною сумісною власністю подружжя; визнати частково недійсним рішення Вінницької міської ради від 24.05.2007 та визнати право власності в порядку спадкування за законом на 1/6 частку квартири. 
Позовна заява мотивована тим, що  ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача ОСОБА_3 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 померла його мати ОСОБА_4 . За свого життя батьки набули як подружжя право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 , яку вони будували за спільні кошти в житлово-будівельному кооперативі АДРЕСА_2 , повністю виплату пайових внесків здійснили в 1984, частки померлих батьків позивача у власності були рівними та складали по Ѕ частці кожного.
Позивач вказує, що після смерті матері відкрилась спадщина на вищевказану квартиру, тому він звернувся до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом. Третьою Вінницькою державною нотаріальною конторою була відкрита спадкова справа № 173/2019 після смерті ОСОБА_4 
ОСОБА_2 зазначає, що після закінчення 6-ти місячного строку йому з усного повідомлення нотаріуса стало відомо, що його мати вчинила заповіт, посвідчений 05.04.2007, яким все своє майно заповіла ОСОБА_5 (рідній сестрі позивача), позбавивши позивача спадщини.
Також, позивач вказує, що 14.06.2019 з довідки , виданої КП «ВМБТІ», йому стало відомо, що спадкова квартира в цілому належить його матері на підставі свідоцтва про право власності на житло від 20.06.2007. При цьому позивач по даний час зареєстрований в даній квартирі, тому вважає, що мати без його відома, звернулась із заявою до Вінницької міської ради та набула одноособове право власності на спадкове майно - квартиру, так як станом на день смерті батька ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) в спадковій квартирі був зареєстрованим та проживав позивач, відповідач та їхня мати. 
Позивач вказує, що після смерті батька відкрилась спадщина на належну йому 1/2 частку квартири АДРЕСА_3 . Спадкоємцями першої черги були дружина, син та донька, тому належні їм частки були рівними по 1/3 частці від 1/2 частки всієї квартири, тобто належна позивачу спадкова частка складає 1/6 частки спадкової квартири. На час відкриття спадщини позивач проживав та був зареєстрований в житлі, співвласником якого був його батько, а тому є таким, що прийняв спадщину, хоча свідоцтва про право на спадщину після смерті батька не отримував. 
В свою чергу 25.06.2019 позивач подав нотаріальній конторі заяву, де просив не вчиняти будь-яких дій по спадковій справі №173/2019, заведеній 13.05.2019, вказавши, що своє право на спадщину буде захищати в судовому порядку, оскільки вважає, що мати ОСОБА_4 , звернулась з заявою до Вінницької міської ради та набула одноособове право власності на спадкове майно квартиру, без його відома.
Вказані обставини стали підставою звернення до суду з даним позовом. 
Також в листопаді 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з іншим позовом до виконкому Вінницької міської ради з участю третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_1 , в якому просив визнати частково недійсним свідоцтво про право власності на житло від 20.06.2007. 
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 25.11.2020 вказані позови ОСОБА_2 об`єднано в одне провадження.
Відповідач  ОСОБА_1  подала відзив на позовну заяву, в якому позов не визнала та просила відмовити в задоволенні позову за безпідставністю та необґрунтованістю позовних вимог. 
Представник виконкому Вінницької міської ради також позов не визнав. Наголошував на тому, що при прийнятті рішення були дотримані норми чинного законодавства. Будь-яких порушень Закону з боку відповідачам при прийнятті рішення , які б вказували на його незаконність ,позовна заява не містить. Вважає позов безпідставним, просив відмовити у його задоволенні.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 25 лютого 2021 року позов задоволено. Визнано, що квартира АДРЕСА_1 є спільним майном подружжя ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Визнано частково недійсним рішення Виконавчого комітету Вінницької міської ради від 24.05.2007 №1161 в частині визнання права приватної власності на 1/6 частки квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 . Визнано частково недійсним свідоцтво про право власності на житло від 20.06.2007 на ім`я ОСОБА_4 на кооперативну квартиру АДРЕСА_1 , видане Виконавчим комітетом Вінницької міської ради на підставі рішення Виконавчого комітету Вінницької міської ради від 24.05.2007 №1161 в частині визнання права приватної власності на Ѕ частку квартири за ОСОБА_4 . Визнано за ОСОБА_2 в порядку спадкування за законом право власності на 1/6 частку квартири АДРЕСА_1 , після смерті батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Не погодившись з вказаним рішенням суду, відповідач  ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, оскільки вважає, що рішення не відповідає фактичним обставинам справи, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову у позові, посилаючись на неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи.
Основними доводами апеляційної скарги є те, що судом не враховано, що позивачем не надано доказів перебування батьків сторін у шлюбі; судом не встановлювалось належним чином коло спадкоємців, які прийняли спадщину після смерті батька, наявність або відсутність заповіту та спадкова справа на майно померлого батька також відсутня. Також суд безпідставно визнав недійсним рішення виконкому Вінницької міської ради від 24.05.2007, оскільки таке рішення не досліджувалось судом і воно відсутнє в матеріалах справи.
На апеляційну скаргу позивач подав відзив, в якому посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги та в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних  підстав. 
За змістом ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким вимогам рішення суду не відповідає.
Судом першої інстанції встановлено, що  ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є батьками позивача та відповідача у справі. 
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер їх батько - ОСОБА_3 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 померла його мати ОСОБА_4 (Т.1 а.с. 5-6).
З довідки ОСББ «Грандоселя» від 27.06.2019 слідує, що померла ОСОБА_4 була членом кооперативу ЖБК 28 та в 1984 році сплатила пайові внески за двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 в повному обсязі (Т.1 а.с. 8).
Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина, яка складається із вищевказаної квартири. 
Як вбачається із копії спадкової справи №173/2019 (Т.1 а.с. 78-98) до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини за законом звернулися син померлої ОСОБА_2 та донька ОСОБА_1 .. 
Померла ОСОБА_4 05.04.2007 за життя склала заповіт про те, що на випадок її смерті усе її майно, де б воно не було і з чого б не складалось, у тому числі усе те, що буде належати їй на день смерті і на що вона матиме право за законом, заповідає своїй доньці - відповідачу  ОСОБА_1 (Т.1 а.с. 87зв.б.-88).
Спірна квартира належала на праві власності померлій ОСОБА_4 згідно із свідоцтвом про право власності на житло від 20.06.2007(Т.1 а.с. 130).
Оглядаючи матеріали інвентаризаційної справи № 96387 на об`єкт нерухомого майна - квартиру АДРЕСА_1 суд встановив, що реєстрація права власності на квартиру не проводилась, і станом на 17.05.2007 вона була зареєстрована за Вінницькою міською радою. 
За життя ОСОБА_4 повністю внесла пай за кооперативну квартиру та зареєструвала право власності на вказану нерухомість.
Державна реєстрація була проведена 02.07.2007 р. в КП «ВОБТІ» за реєстровим №80 в реєстровій книзі №742. 
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що батьки позивача ОСОБА_3  та ОСОБА_4  повністю внесли пайовий внесок за кооперативну квартиру в період перебування у зареєстрованому шлюбі, тому квартира є їх спільною сумісною власністю і частки співвласників квартири є рівними - по 1/2. Відтак спадкоємці після смерті  ОСОБА_3 , а саме дружина, син та донька мають право на обов`язкову частку у спадщині по 1/3 від Ѕ частки всієї квартири, тобто по 1/6 частці кожному. Так як, позивач є сином спадкодавця, тому відповідно до п.1 ч.1 ст. 529 ЦК України прийняв спадщину та фактично вступив в управління або володіння спадковим майном.
Вінницький апеляційний суд з такими висновками суду погодитись не може, з огляду на наступне.
Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Частиною першою статті 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч.1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Вирішуючи спір та визнаючи, що квартира є спільною власністю подружжя, суд виходив із того, що батьки позивача  ОСОБА_3  та ОСОБА_4  повністю внесли пайовий внесок за кооперативну квартиру в період перебування у зареєстрованому шлюбі, тому квартира є їх спільною сумісною власністю. Також суд зазначив, що паєнагромадження були спільною власністю подружжя. При цьому спадкодавиця ОСОБА_4 , як член ЖБК в період перебування у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_3 повністю внесла пайовий внесок за квартиру надану їй та її сім`ї в користування, таке майно є спільною сумісною власністю батьків позивача.
Однак такі висновки суду є помилковими. 
Так, як встановлено Вінницьким апеляційним судом, позивач не надав суду доказів, що його батьки дійсно перебували у шлюбі. Належних та допустимих доказів ОСОБА_2 до суду першої інстанції надано не було. Отже висновки Вінницького міського суду Вінницької області щодо перебування у шлюбі батьків сторін по справі зроблені на припущеннях. А отже посилання у позові на цю обставину є недоведеним.
Свідоцтва про народження позивача та відповідача, які наявні в матеріалах справи, містять відомості про батьків та не підтверджують факту перебування останніх у шлюбі.
Визнаючи за позивачем в порядку спадкування за законом право власності на 1/6 частку квартири, після смерті батька ОСОБА_3 , суд свій висновок мотивував тим, що між співвласниками не було домовленості про визначення розмірів часток квартири. Тому спадкоємці після смерті  ОСОБА_3 , а саме дружина, син та донька мають право на обов`язкову частку у спадщині по 1/3 від Ѕ частки всієї квартири, тобто по 1/6 частці кожному. Так як, позивач є сином спадкодавця, тому відповідно до п.1 ч.1 ст. 529 ЦК України прийняв спадщину та фактично вступив в управління або володіння спадковим майном.
Такий висновок суду є неправильним та необґрунтованим, з огляду на таке.
Згідно ст. 524 ЦК УРСР (в редакції, що діяла на момент виникнення правовідносин) спадкоємство здійснюється за законом і заповітом.
Відповідно до ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є в рівних частках діти (у тому числі усиновлені), дружина, батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилась після його смерті.
Статтею 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженням.
Згідно ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.
З матеріалів справи вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1  помер ОСОБА_3 . Після його смерті спадкова справа не заводилась, що підтверджується витягом зі спадкового реєстру №58515806 від 28.11.2019 (Т.1 а.с. 123). 
В свою чергу, суд першої інстанції, розглядаючи спір, не з`ясовував питання кола спадкоємців ОСОБА_3 , зокрема і тих, хто прийняв спадщину після його смерті, а також наявність або відсутність спадкового майна померлого.
Позивач підтвердив, що не звертався до відповідної нотаріальної контори з метою оформлення спадкових прав та свідоцтво про право власності на спадкове майно не отримував. 
Вінницький апеляційний суд звертає увагу, що матеріали справи не містять доказів, що квартира входила до спадкової маси на момент смерті батька позивача - ОСОБА_3 .
Дані обставини є важливими, адже впливають на правильне вирішення спору.
Задовольняючи позов та визнаючи частково недійсним рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради від 24.05.2007 №1161 в частині визнання права приватної власності на 1/6 частки квартири за ОСОБА_4 та частково недійсним свідоцтво на Ѕ частку про право приватної власності на квартиру за ОСОБА_4 та визнаючи за позивачем право власності в порядку спадкування за законом після смерті батька на 1/6 частину квартири, суд виходив із того, що позивач, як син спадкодавця, має право спадкування за законом у першу чергу, що є підставою для задоволення позовних вимог.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказував, що виконком Вінницької міської ради, приймаючи рішення про оформлення права власності на квартиру на ім`я ОСОБА_4 , не перевірив підстави набуття такого права.
Однак, вирішуючи спір, суд першої інстанції не дав правової оцінки такому обґрунтуванню позову.
Виходячи із змісту прийнятого виконкомом рішення, останній, у визначеному Законом України «Про місцеве самоврядування» порядку, керуючись вимогами наказу Міністерства юстиції України від 17.05.2004 року №36/05 «Про затвердження змін до Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно», як особі- члену житлово-будівельного кооперативу, яка виплатила пайовий внесок за квартиру, прийняв рішення про оформлення за ОСОБА_4 права власності на вказану квартиру.
Скасовуючи частково рішення та свідоцтво про право власності на квартиру, суд першої інстанції не мотивував жодним чином, які саме норми Закону були порушені виконкомом Вінницької міської ради, які б потягли за собою прийняття останнім незаконного рішення. Не містить таких правових обґрунтувань і сама позовна заява. 
Приймаючи до уваги наведене, а також те, що прийнятим виконком рішенням права позивача жодним чином не порушуються, Вінницький апеляційний суд приходить до висновку про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог.
Поза увагою суду першої інстанції залишилась обставина існування заповіту на ім`я відповідача ОСОБА_5 , який є чинним і ніким не скасований.
Ця обставина є важливою і має істотне правове значення при вирішенні спору.
Вінницький апеляційний суд, приймаючи до уваги викладене, приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, в зв`язку з його безпідставністю та необґрунтованістю. 
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
Апеляційний суд вважає, що строк позовної давності може застосовуватись лише в разі порушення прав особи, яка звертається до суду з відповідним позовом, оскільки позивачу в задоволені позову відмовлено, а тому строк позовної давності не застосовується.
Доводи апеляційної скарги є вагомими та такими, що спростовують висновки суду, а тому приймаються до уваги апеляційною інстанцією.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що на вказані обставини справи суд першої інстанції належної уваги не звернув, не дав належної правової оцінки доказам, порушив норми матеріального та процесуального права, його висновки не відповідають фактичним обставинам справи, а тому дійшов неправильного висновку про задоволення позовних вимог, що є підставою для скасування рішення з ухваленням нового про відмову у позові в повному обсязі. 
Стаття 141 ЦПК України передбачає, що судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема, у разі задоволення позову - на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача.
       У відповідності до ст. 141 ЦПК України з позивача на користь  ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати, понесені нею по оплаті судового збору при зверненні до суду з апеляційною скаргою в розмірі 5077,70 гривень. 
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 141, 367, 374, 376, 382-384, 389 ЦПК України, суд,
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 лютого 2021 року скасувати та постановити нове рішення.
В задоволенні позову ОСОБА_2  - відмовити. 
Стягнути з  ОСОБА_2  на користь  ОСОБА_1 судовий збір за звернення з апеляційною скаргою в розмірі 5077,70 гривень. 
Постанова набирає законної сили з дня її постановлення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 17 травня 2021 року.    

Головуючий                                                                 М.М. Якименко

Судді                                                                          О.Ю. Береговий

                                                                               Т.Б. Сало