КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
                         
єдиний унікальний номер справи: №753/9635/19
номер провадження №22-ц/824/226/2021

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М                            У К Р А Ї Н И
 
            09 березня 2021 року                                                                                     м. Київ
 
            Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
                                Судді - доповідача                Білич І.М.
                               суддів                                      Коцюрби О.П., Нежури В.А.
                                при секретарі                         Кемському В.В.
 
                                за участі:            представника позивача - ОСОБА_1 
                                                           представника відповідачів - ОСОБА_2      
            
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу 
 ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 03 червня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Дарницького районного суду м. Києва Заставенко М.О.,
у цивільній справі №753/9635/19 за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа: Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва», про відшкодування майнової шкоди, завданої залиттям квартир та зобов`язання вчинити дії.
 
в с т а н о в и л а:
 
У травні 2019 року   ОСОБА_7 звернулася до суду із позовом, в якому просила стягнути солідарно з відповідачів на її користь, відшкодування завданої матеріальної шкоди та витрати понесені у зв`язку із розглядом  справи. Зобов`язати відповідачів провести ремонт сантехнічного обладнання в квартирі АДРЕСА_1 .
Обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що вона є власником квартири АДРЕСА_2 . Над її квартирою розташована квартира № 304 ,яка на праві спільної часткової власності належить відповідачам. 
06 січня 2017 року в квартирі позивача відбулося залиття, про що 10 січня 2017 року був складений акт, яким встановлено, що залиття відбулося з квартири № 304 , причину залиття встановити не виявилось за можливе, оскільки відповідачі самовільно її усунули. 
03 червня 2018 року відбулося друге залиття, у зв`язку з чим 11 червня 2018 року складений акт про залиття, яким також встановлено, що залиття відбулося з квартири № 304 , причину залиття не було встановлено, оскільки відповідачі самовільної усунули його наслідки. 
Третє залиття сталося 14 серпня 2018 року, згідно акту про залиття від 17 вересня 2018 року причиною йогостало пошкодження вентеля ГВП на кухні квартири № 304 . 
Позивач неодноразово зверталася до мешканців квартири № 304 з проханням усунути причину залиття та відшкодувати заподіяну залиттям шкоду, однак  всі її звернення були залишено без реагування. 
 
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 03 червня 2020 року позов ОСОБА_7 задоволено частково.
Стягнуто солідарно з  ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 в рахунок відшкодування завданої матеріальної шкоди - 23 019,00 грн. 
У решті позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 судовий збір у розмірі по 192,10 грн. з кожного.
 
Не погоджуючись із рішенням суду, адвокат Максимов В.В., який діє в інтересах відповідачів подав апеляційну скаргу, за результатами розгляду якої, просивсуд рішення скасувати   в частині задоволених вимог про відшкодування завданої матеріальної шкоди та постановити в цій частині нове судове рішення про відмову в задоволенні таких вимог. У іншій  неоскаржуіваній частині рішення залишити без змін. 
Посилаючись на порушеннясудом норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права та неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.
Зазначаючи, що суд першої інстанції в своєму рішенні без будь-яких підстав, з огляду на саме лише твердження позивача про винуватість відповідачів та недопустимі докази, якими є акти про залиття та висновок будівельно-технічного експертного дослідження від 05 листопада 2018 року встановив вину відповідачів у залитті, дійшовши помилкового висновку, що саме відповідачі є завдавачами шкоди. 
Також суд першої інстанції взагалі бездоказово встановив, що залиття сталося саме з вини мешканців квартири №304 і пошкодження труб водопостачання мало місце на ділянці після лічильника, за яку несе відповідальність власник квартири. Вказівка суду на пошкодження труб водопостачання взагалі незрозуміла, оскільки про таке пошкодження не йдеться в жодних матеріалах, що долучені до справи.
 
   Представником позивача, адвокатом Климчук А.В. було подано відзив  на апеляційну скаргу, в якому зазначала, що скарга не має у собі посилань в чому ж полягає незаконність або необгрунтованість  рішення суду з посиланням на належні, допустимі та  достатні докази чи норми  законодавства України.
 
У судовому засіданні представник відповідачів підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.
Представник позивача не визнав подану апеляційну скаргу, заперечував проти її задоволення.
Третя особа про день і час розгляду справи повідомлялася належним чином у встановленому законом порядку, у судове  засідання не з`явилася, до початку розгляду справи надавши заяву про можливий розгляд справи за її відсутності.
Колегія суддів вважала за можливе розглянути справу за відсутності третьої особи в силу вимог ст.372 ЦПК України.
 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що подана апеляційнаскарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
 
Судом встановлено, що ОСОБА_7 на праві власності належить Ѕ частина квартири АДРЕСА_2 , решта квартири належить ОСОБА_8 та ОСОБА_9 по ј кожному, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а. с. 80-81). Позивач зареєстрована та проживає у вказаній квартирі.
 
Квартира АДРЕСА_1 належить відповідачам ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 по ј частині кожному (а. с. 76 - 79).
З наданих позивачем Актів про залиття від 10 січня 2017 року, 11 червня 2018 року та 17 серпня 2018 року вбачається, що 06 січня 2017 року, 03 червня 2018 року та 14 серпня 2018 року відбулося залиття квартири АДРЕСА_2 з вище розташованої квартири № 304 . 
У перших двох випадках встановити причину залиття не було можливо, оскільки мешканці квартири № 304 її усунули самостійно. Залиття, що мало місце 14 серпня 2018 року відбулося з причини пошкодження вентиля ГВП на кухні квартири № 304 . (а. с. 38, 39, 40).
Відповідно до акту від 10 січня 2017 року в квартирі № 300 видно сліди залиття в коридорі - 11,8 кв.м. стіни, стеля; кімнаті - 9,8 кв.м. стіни, стеля; кімнаті - 14,7 кв.м. стіни і стеля, ванна - 2,6 кв.м. стеля, вбиральня - 1,0 кв.м. стеля.
Відповідно до акту від 11 червня 2018 року у квартирі позивачів видно сліди залиття: коридор - 11,8 кв.м. стіни, стеля; кухня - 7,2 кв.м. стіни, стеля; кімната - 16,9 кв.м. стіни, стеля.
Відповідно до акту від 17.08.2018 року у квартирі видно сліди залиття: кухня - 7,2 кв.м. стіни, стеля; кімната - 16,9 кв.м. стіни, стеля.
Згідно висновку будівельно-технічного експертного дослідження № ED-1727-1-1171.18 від 05 листопада 2018 року, матеріальна шкода, що завдана внаслідок залиття квартири АДРЕСА_2 становить 23 019,00 грн. (а. с. 41 - 60).
21 грудня 2018 року позивач звернулася письмово до мешканців квартири АДРЕСА_1 з проханням вжити заходів для усунення причини залиття, щоб залиття не відбулося повторно, відшкодувати вартість завданої майнової шкоди та вартість проведення експертного дослідження (а. с. 61 - 63, 64, 65).
 
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції  з урахуванням положень  ст.ст. 22,  1166 ЦК України виходив із доведеності факту залиття квартири позивача. Зазначаючи, що відповідачі не спростували належними та допустимими  доказами своєї вини у залитті квартири позивача, клопотання про  проведення відповідних експертиз судових, зокрема на предмет визначення причин залиття квартири позивача,  не заявляли та не надали інших доказів щодо розміру спричиненої позивачу майнової шкоди, хоча це є їх процесуальним обов`язком, оскільки у спірних правовідносинах діє презумпція вини заподіювача шкоди.
Відмовляючи у задоволенні вимог щодо зобов`язання відповідачів провести  ремонт сантехнічного обладнання у своїй квартирі, суд першої інстанції виходив  з недоведеності позивачем тих обставин, що сантехнічне обладнання  у квартирі відповідачів потребує ремонту та перебуває у неналежному стані.
 
Розглядаючи спір, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно  дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних відносин.
 
Так, відповідно до ч.2 ст. 11 ЦК України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, а отже, підставою цивільно-правової відповідальності як обов`язку відшкодувати шкоду, є заподіяння майнової шкоди.
Зобов`язання із заподіяння шкоди - це правовідносини, у силу яких одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі.
Статтею 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Отже, відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить: наявність шкоди; протиправну поведінку заподіювача шкоди; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вину. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.
При цьому, особливістю деліктної відповідальності за завдану шкоду є презумпція вини.
Відповідно до ч.2 ст. 1166 ЦК України особа, яка завдала шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Тобто, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини; якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.
 
За наданими позивачем  доказами,суд  першої інстанції вважавдоведенимияк факти залиття квартири АДРЕСА_2 так і заподіяння власникуквартири збитків, які виразилися у пошкодженні стін та стелі в коридорі, кухні, житлових кімнатах, ванній та вбарильні.
 
 Доводи апеляційної скарги  в частині того, що  всі три акти, які були надані позивачем на підтвердження залиття її квартири  внаслідок винних дій відповідачів з урахуванням положень ч. 1 ст. 78 ЦПК України не можуть  бути допустимими доказами, оскільки як складені, так і одержані з порушенням порядку встановленому законом  (постанова Верховного Суду України у справі № 6-2125 цс 16 від 23 липня 2017 року), на думку колегії суддів не можуть бути підставою для скасування  рішення суду.
Так як скаржниками не береться до уваги, що самі по собі акти є одними із доказів, що підтверджують факт заподіяння шкоди і зазначені  в них обставини відповідачами не спростовані (постанова Верховного Суду від 29 травня 2019 року справа № 645/2087/15ц).
 Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому  засіданні указаних фактів досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.
Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, суд повинен всебічно і повно з`ясувати всі  обставини, що складають предмет доказування, дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог і заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.
 
Суд першої інстанції на думку колегії суддів, при ухваленні судового рішення, правомірно виходив з того, що відповідачі не спростували належними та допустимими доказами своєї вини у залитті квартири позивача, клопотання про проведення відповідних судових експертиз, зокрема на предмет визначення причин залиття квартири позивача, не заявляли та не надали інших доказів щодо спростування розміру спричиненої позивачу майнової шкоди, незважаючи на те, що це є їх процесуальним обов`язком, оскільки у спірних правовідносинах діє презумпція вини заподіювача шкоди. 
Не можуть бути підставою для скасування судового рішення і доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме розгляду справи без залучення інших  співвласників  квартири АДРЕСА_2 , так як за рішенням суду відшкодування шкоди отримала лише одна позивач, незважаючи на те, що їй на праві власності належить лише Ѕ частина  квартири.
 Колегія суддів вважає, що скаржниками не взято до уваги наявність в матеріалах справи наданої від  імені ОСОБА_8 та ОСОБА_9 як співвласників квартири АДРЕСА_2 згоди позивачу на отримання компенсації в судовому або досудовому порядку від власників квартири з вини яких і сталося залиття, гарантували відсутність претензій ( а.с.162 -163).
 
Скаржники також вважали, що суд першої інстанції бездоказово встановив, що «натомість той факт, що причини залиття були усунуті мешканцями квартири № 304 самостійно без відключення водопостачання в усьому будинку, дає підстави вважати, що залиття сталося саме з вини мешканців квартири № 304 та пошкодження труб водопостачання мало місце на ділянці після лічильника, за яку несе відповідальність власник квартири». Вказівка суду на пошкодження труб водопостачання взагалі є незрозумілою, оскільки про таке пошкодження не йдеться в жодних матеріалах.
Колегія суддів вважає, що зазначений вище висновок суду, сам по собі  не суперечить актам про залиття, а відтак не є підставою для звільнення відповідачів від відповідальності  за завдану шкоду внаслідок залиття.
 
У той же час, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для стягнення з відповідачів матеріальної шкоди, завданої залиттям в солідарному порядку.
Як вбачається із інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а.с.76-79) право власності на квартиру АДРЕСА_1 , остання  належить відповідачам на праві спільної часткової власності по ј кожному кожному.
У відповідності до ст. 541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання. У разі солідарного обов`язку боржників кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників, так і від будь-кого з них окремо (ч.1 ст. 543 ЦК України).
Згідно із ч.ч.4, 5 ст. 319 ЦК України власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.
Відповідно до ст. 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.
Оскільки відповідачі є співвласниками квартири АДРЕСА_1 в рівних долях, то кожен з них несе тягар утримання майна і відповідальність за заподіяну шкоду внаслідок неналежного утримання майна відповідно до розміру своєї частки.
 
Згідно із частиною 1 статті 376 ЦК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
За наведених обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції  в частині солідарного стягнення заподіяної матеріальної шкоди з відповідачів на користь позивача підлягає зміні. А саме, шкода  підлягає стягненню відповідно до рівних часток, по ј частині з кожного відповідача, що становить  5754, 75 грн.
У іншій   неоскаржувальній частині рішення суду першої інстанції слід залишити без змін. 
            Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384, 387  ЦПК України, колегія суддів,-
 
постановила:
 
Апеляційну скаргу задовольнити частково.
 
Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 03 червня 2020 року в частині задоволення вимог про стягнення суми відшкодування завданої матеріальної шкоди змінити, виклавши резолютивну частину рішення в частині відшкодування завданої матеріальної шкоди в наступній редакції:
 Стягнути з  ОСОБА_3  на користь ОСОБА_7 в рахунок відшкодування завданої матеріальної шкоди 5754 грн. 75 коп.
Стягнути з  ОСОБА_4  на користь ОСОБА_7 в рахунок відшкодування завданої матеріальної шкоди 5754 грн. 75 коп.
Стягнути з  ОСОБА_5  на користь ОСОБА_7 в рахунок відшкодування завданої матеріальної шкоди 5754 грн. 75 коп.
Стягнути з  ОСОБА_6  на користь ОСОБА_7 в рахунок відшкодування завданої матеріальної шкоди 5754 грн. 75 коп.
В іншій частині рішення Дарницького районного суду м. Києва від 03 червня 2020 року залишити без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, окрім випадків зазначених в статті 389 ЦПК України.
           
Повний текст постанови  складено 08 квітня 2021 року. 
 
           Суддя - доповідач:
 
Судді