Постанова 
Іменем України 
22 квітня 2021 року
м. Київ
справа № 447/1958/15-ц
провадження № 61-20516св19
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Яремка В. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідачі: Миколаївська міська рада Львівської області, ОСОБА_2 , 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 12 листопада 2018 року у складі судді Бачуна О. І. та постанову Львівського апеляційного суду від 03 жовтня 2019 року у складі колегії суддів: Савуляка Р. В., Мікуш Ю. Р., Копняк С. М.,
ВСТАНОВИВ:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог та рішень судів
У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Миколаївської міської ради Львівської області, ОСОБА_2 про визнання державного акта про право власності на земельну ділянку недійсним та визнання права власності на частку у майні, що належить на праві спільної сумісної власності.
На обґрунтування позовних вимог посилалася на таке. Згідно з рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 16 листопада 2011 року у справі за його позовом до ОСОБА_2 про поділ майна за ним визнано право власності на 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , проведено реальний поділ житлового будинку та визнано право користування частиною земельної ділянки площею 159,7 кв. м (ділянка починається із хвіртки на головному вході за годинниковою стрілкою/15,0:16,5:8,5:13,5:6,5:5,3:0/, у спільному користуванні залишено частину земельної ділянки площею 221,0 кв. м (білий колір на таблиці). Позивач бажає отримувати комунальні послуги відповідно до належної йому частини житлового будинку, проте це унеможливлюється тим, що земельна ділянка належить ОСОБА_2 . Оскільки він є співвласником житлового будинку АДРЕСА_1 , вважав, що земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських споруд та будівель кадастровий номер 4623010100:01:014:0312 перебуває у спільній сумісній власності.
З урахуванням уточнених позовних вимог позивач просив визнати за ним право спільної часткової власності на 1/2 частки земельної ділянки, площею 0,0523 га, цільове призначення якої будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд ІКН 4623010100:01:014:0312, що розташована на АДРЕСА_1  пропорційно до часток  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у праві власності на житловий будинок  АДРЕСА_1 , визнати недійсним державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯК № 887540, виданого 22 лютого 2010 року, на ім`я ОСОБА_2 .
Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 12 листопада 2018 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 03 жовтня 2019 року, позов задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_1 право спільної часткової власності на 1/2 частку земельної ділянки, загальною площею 0,0523 га, цільове призначення якої - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд ІКН 4623010100:01:014:0312, що розташована на АДРЕСА_1 пропорційно до часток ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у праві власності жилого будинку АДРЕСА_1 .
У решті позовних вимог відмовлено.
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що на підставі частини четвертої статті 120 Земельного Кодексу України (далі - ЗК України) відбувається перехід права власності на спірну земельну ділянку, пропорційно до частки власників будинку, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який знаходиться на ній. Позивач разом з ОСОБА_2 у справі є фактичними власниками спірної земельної ділянки, а наявність правовстановлюючого документа на земельну ділянку у відповідачки та відсутність такого у позивача не повинна позбавляти його права власності на неї.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги і позиції інших учасників
У листопаді 2019 року  ОСОБА_2 звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просила рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 12 листопада 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від 03 жовтня 2019 року скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Касаційна скарга мотивована тим, що суди безпідставно відмовили у задоволенні її клопотання про застосування наслідків спливу позовної давності з огляду на те, що позивач зареєстрував своє право власності на 1/2 частину будинку лише 11 липня 2013 року. Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 16 листопада 2011 року за ОСОБА_1 визнано не право власності, а тільки право користування частиною земельної ділянки. Спірну земельну ділянку вона отримала до укладення шлюбу, тому позивач пред`явив позов після спливу позовної давності.
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 26 листопада 2019 рокувідкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).
Касаційна скарга у цій справі подана у листопаді2019 року, а тому вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-ІХ.
Відповідно до частини першої статті 401 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) попередній розгляд справи проводиться у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі - у редакції до набрання чинності Законом № 460-IX) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзиву на неї, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою та підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Суди встановили, що згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку від 22 лютого 2010 року серія ЯК № 887540, виданого на підставі рішення Миколаївської міської ради від 19 листопада 2008 року № 631/11 та рішення Миколаївської міської ради від 10 грудня 2009 року № 919/3 ОСОБА_2 на праві власності належить земельна ділянка площею 0,0523 га на АДРЕСА_1 , цільове призначення земельної ділянки - будівництво та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (т. 1, а. с. 12).
Частиною четвертою статті 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.
Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.
Суть преюдиції полягає і в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при ухваленні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17)).
Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 16 листопада 2011 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, за ОСОБА_1 визнано право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом. Проведено поділ житлового будинку АДРЕСА_1 в натурі, виділивши ОСОБА_1 приміщення: 1-4, площею 18,6 кв. м; 1-5, площею 10,7 кв. м; 
1-5, площею 5,0 кв. м; 1-6, площею 4,9 кв. м; 1-7, площею 4,4 кв. м. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 виділено приміщення: 1-1, площею 5,0 кв. м; 1-2, площею 10,6 кв. м; 1-2, площею 5,0 кв. м; 1-3, площею 18,7 кв. м; 1-7, площею 4,3 кв. м. Визнано за ОСОБА_1 право користування частиною земельної ділянки площею 159,7 кв. м (ділянка починаючи від хвіртки на головному вході за годинниковою стрілкою 
(15,0; 16,5; 8,5; 13,5; 6,5; 3,0). Визнано за ОСОБА_2 право користування частиною земельної ділянки під правою частиною будинку розмірами (6,3; 13,5; 7,3; 6,5; 1,0; 7,0), площею 91,6 кв. м та правому куті ділянки розмірами (8,0; 9,0; 8,0; 9,0), площею 72 кв. м, а всього 163,6 кв. м. Залишено у спільному користуванні частину земельної ділянки площею 221,0 кв. м (білий колір на таблиці) (т. 1, а. с. 6-7).
Отже, за наявності зазначеного судового рішення не підлягає доведенню той факт, що за ОСОБА_1 визнано право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , який знаходиться на спірній земельній ділянці.
На підставі рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 16 листопада 2011 року у справі № 2-130/11 за ОСОБА_1 зареєстровано право спільної часткової власності на 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , що стверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 30 липня 2013 року (т. 1, а. с. 188).
Статтею 14 Конституції України передбачено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Відповідно до частини першої статті 86 ЗК України земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність)
Положеннями частини другої статті 370 ЦК України та частини другої статті 372 ЦК України визначено правило, згідно з яким у разі поділу майна, що перебуває у спільній сумісній власності, чи виділу частки з нього, вважається, що частки кожного із співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.
Відповідно до частин першої, четвертої статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.
Згідно з частиною першою статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).
Системний аналіз змісту наведених норм статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість їх положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.
Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.
Таким чином, законодавцем визначено принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. Тобто особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду має право на відповідну частину земельної ділянки на тих самих умовах, на яких воно належало попередньому власникові або користувачу, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.
Такого висновку щодо застосування зазначених норм матеріального права у подібних правовідносинах дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17 (провадження № 14-47цс20), не відступаючи від правових позицій Верховного Суду України, висловлених у постановах від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16. 
Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювалася про те, що особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття (див. постанови від 4 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16 (пункт 8.17), від 5 грудня 2018 року у справі № 713/1817/16-ц (пункт 61), від 18 грудня 2019 року у справі № 263/6022/16-ц (пункт 42)).
Вирішуючи спір, що виник між сторонами, враховуючи рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 16 листопада 2011 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, відповідно до якого за ОСОБА_1 визнано право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку, що у позивача виникло право на підставі частини четвертої статті 120 ЗК України на частину земельної ділянки, цільове призначення якої - будівництво та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, на якій знаходиться будинок, пропорційно до частки у праві власності на вказаний будинок.
З цим висновком погоджується Верховний Суд, у зв`язку з чим відхиляє доводи касаційної скарги про неправильне застосування судами статті 120 ЗК України.
Заявник помилково виходить з того, що за змістом частини першої указаної статті до особи, яка набула право власності на житловий будинок переходить право власності лише на частину земельної ділянки, яка знаходиться безпосередньо під будинком.
Необґрунтованими є і доводи касаційної скарги про те, що у спірному випадку умовою переходу права власності на частину земельної ділянки до позивача в порядку спадкування є набуття спадкодавцем цією земельної ділянки за його життя (частина перша статті 1225, стаття 1216 ЦК України).
Встановлено, що спірну ділянку у власність було передано лише відповідачці, проте це не є перешкодою для визнання за позивачем права власності на частину цієї земельної ділянки не у порядку спадкування, а відповідно до положень статей 120 ЗК України та статті 377 ЦК України.
Заявник посилається на положення частини другої статті 120 ЗК України, проте вони стосуються випадків, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, тоді як право власності на частину житлового будинку позивач набув, коли спірна земельна ділянка перебувала у власності відповідачки. 
Доводи касаційної скарги про те, що суди не застосували позовну давність також є необґрунтованими. Встановлено, що  ОСОБА_1 зареєстрував право спільної часткової власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 11 липня 2013 року та набув права власності на частину будівлі чи споруди й відповідно став власником частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику.
За своєю правовою природою заявлений позов про визнання права власності на частину земельної ділянки є не віндикаційним, а негаторним, а тому інститут позовної давності у спірному випадку не застосовується.
Водночас, враховуючи оспорювання відповідачкою ОСОБА_2 права власності позивача на частину спірної земельної ділянки, обрання зазначеного способу захисту його невизнаного права відповідає статті 392 ЦК України.
Суди попередніх інстанції, відхиляючи доводи відповідачки про застосування наслідків спливу позовної давності, помилково вдалися до оцінки вирішення цього питання по суті, не врахувавши характеру спірних правовідносин, проте це не вплинуло на правильність по суті вирішення спору.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З огляду на те, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційних скарг без задоволення, а судових рішень - без змін.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 12 листопада 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від 03 жовтня 2019 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                             В. В. Яремко
 
                                                                                                                        І. Ю. Гулейков
 
                                                                                                                        С. О. Погрібний