ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
25 травня 2021 року           справа №200/11093/20-а 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Гайдара А.В., Компанієць І.Д., Ястребової Л.В., за участю секретаря судового засідання – Харечко О.П., позивача ОСОБА_1 , представника позивача - Сінькової Ю.К., представника відповідача - Помалюк І.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 17 лютого 2021 року (головуючий суддя І інстанції – Циганенко А.І.), складене в повному обсязі 26 лютого 2021 року в м. Слов`янськ Донецької області у справі № 200/11093/20-а за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Донецькій області про визнання протиправними та скасування повідомлення-рішення,-

                                                        ВСТАНОВИВ:

23 листопада 2020 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся  до Донецького окружного адміністративного суду Донецької області з позовом до Головного управління ДПС у Донецькій області, в якому просив суд визнати неправомірним та скасувати повідомлення-рішення від 10 липня 2020 року №0001573201 про застосування суми фінансових санкцій у розмірі 500000,00 грн., прийняте на підставі акту перевірки №0114/05-99-19-32/ НОМЕР_1 від 22 червня 2020 року (а.с. 1-9 т. 1).
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 17 лютого 2021 року в задоволенні позовних вимог відмовлено (а.с. 26-29 т. 2). 
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, і неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення Донецького окружного адміністративного суду від 17 лютого 2021 року та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі. 
В обґрунтування апеляційної скарги фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 покладені доводи про те, що відповідачем в порушення норм КАС України та статті 62 Конституції України в належний та допустимий спосіб не надано доказів порушення позивачем вимог статті 15 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів», зокрема, за твердженням позивача податковим органом не встановлено факту зберігання пального, місця такого зберігання, а також порядку його використання. 
Вказану позицію позивач мотивує тим, що зафіксований актом перевірки №0114/05-99-19-32/ НОМЕР_1 від 22 червня 2020 року висновок про зберігання пального за місцезнаходженням об`єкта оподаткування: АДРЕСА_1 , не підтверджено ані актом вимірювання обсягів пального, ані документами про часткове використання такого пального. Окрім того, позивач наполягає на тому, що «… отримане дизельне паливо згідно видаткової накладної від 15 квітня 2020 року повністю розлите постачальником палива під час доставки саме в паливні баки транспортних засобів без жодного зберігання в стаціонарній ємності, що в подальшому витрачалося в процесі інтенсивної роботи, на підтвердження чого суду надані документи про право власності та користування транспортом, акти виконаних робіт, товарно-транспортні накладні за період з 15 квітня 2020 по 29 квітня 2020 року ФОП ОСОБА_1 ».
Окремо позивач наголошував на тому, що податковим органом встановлено лише  придбання пального у постачальника ТОВ “ОІЛ - ТРЕЙД 2018”, в той час, як факт зберігання пального в розумінні статті 1 Закону № 481 відповідачем не доведено (а.с. 33 – 38 т. 2).

Позивач та його представник в судовому засіданні надали пояснення, аналогічні тим, що були викладені в апеляційній скарзі. Просили суд апеляційну скаргу задовольнити. 
Представник відповідача в судовому засіданні просила рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, представників сторін,  перевірив матеріали справи і обговорив доводи апеляційної скарги, перевірив юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідив правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції – залишити без змін, з наступних підстав.
Судом першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрований в якості фізичної особи-підприємця з  29 березня 2020 року (а.с. 18-20 т. 1). Згідно з реєстраційними даними видами господарської діяльності позивача є: 49.41 - вантажний автомобільний транспорт основний), 52.29 – інша допоміжна діяльність у сфері транспорту, 77.11 – надання в оренду автомобілів легкових транспортних засобів, 77.12 – надання в оренду вантажних автомобілів.
22 червня 2020 року на підставі наказу Головного управління ДПС у Донецькій області від 02 червня 2020 року № 649 «Про проведення фактичної перевірки ФОП ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 » (а.с. 23 т. 1) та направлень на перевірку від 10 червня 2020 року № 679, 680 (а.с.103, 104 т. 1) службовими особами Головного управління ДПС у Донецькій області було складено Акт (довідка) про результати фактичної перевірки з питань додержання суб`єктами господарювання вимог, встановлених законодавством України, які є обов`язковими до виконання при здійсненні оптової і роздрібної торгівлі алкогольними напоями, тютюновими виробами та/або пального № 0114/05-99-19-32/ НОМЕР_1 (далі – акт перевірки). 
Згідно висновків податкового органу, викладеними в акті перевірки, фізична особа-підприємець ОСОБА_1 у період з 01 січня 2019 року по 19 червня 2020 року здійснював господарську діяльність за видами: автомобільний транспорт. Формою 20-ОПП, наданою позивачем до Маріупольського управління ГУ ДПС у Донецькій області підтверджено наявність у позивача наступних об`єктів: вантажний автомобільний транспорт у кількості 5 одиниць та автостоянка за місцем знаходження об`єкта оподаткування: АДРЕСА_1 .
В ході перевірки встановлено також наявність у позивача ліцензії на право зберігання пального (виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки) загальною місткістю резервуарів 7000 л за адресою: АДРЕСА_1 . Реєстраційний номер ліценції 05830414202000613. Дата реєстрації – 21 квітня 2020 року. Термін дії: з 21 квітня 2020 року до 21 квітня 2025 року. 
Водночас, в акті перевірки № 0114/05-99-19-32/ НОМЕР_1 відповідачем зафіксовано, що у період з 01 квітня 2020 року по 20 квітня 2020 року позивачем здійснено зберігання пального (великих дистилятів) код товару (продукції) згідно УКТЗЕД 2710194300) за адресою: АДРЕСА_1 , яке придбано позивачем 15 квітня 2020 року у постачальника ТОВ “ОІЛ ТРЕЙД 2018” згідно з видатковою накладною № 1639 від 15 квітня 2020 року та товарно-транспортною накладною № 1639 від 15 квітня  2020 року, а саме паливо дизельне Energy/ДП-Євро 5-80 об`ємом при t 15є С 6060 л, масою 5.074 тонн за ціною  без ПДВ 14 799,36 грн./тн., сума без ПДВ 75 091, 95 грн., ПДВ 20% 15 018,39 грн., всього з ПДВ  - 90 110,34 грн (а.с. 114-119 т. 1).
Вказаний факт за висновками відповідача є порушенням приписів статті 15 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального».
10 липня 2020 року на підставі акту перевірки № 0114/05-99-19-32/ НОМЕР_1 від 22 червня 2020 року Головним управлінням ДПС у Донецькій області прийнято податкове повідомлення-рішення форми “С”  № 0001573201 про застосування до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на підставі підпункту 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 Податкового кодексу України і абзацу 8 частини 2 статті 17 Закону № 481 штрафу у розмірі 500 000,00 гривень (а.с. 110 т. 1).
Не погоджуючись з правовою позицією Головного управлінням ДПС у Донецькій області, податкове повідомлення-рішення № 0001573201 оскаржене позивачем до Державної податкової служби України.
20 жовтня 2020 року Державною податковою службою України  на підставі п. 56.10, пп. 56.17.3 п. 56.17 і п. 56.18 ст. 56 Податкового кодексу України податкове повідомлення-рішення форми “С” №0001573201 від 10 липня 2020 року було залишено без змін (а.с. 31-32 т. 1).
Викладені обставини стали підставою для звернення позивача до суду з даним адміністративним позовом. 
Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про правомірність дій відповідача щодо прийнятого податкового повідомлення-рішення. 
Дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Спеціальним законом, який визначає основні засади державної політики щодо регулювання виробництва, експорту, імпорту, оптової і роздрібної торгівлі спиртом етиловим, коньячним і плодовим та зерновим дистилятором, спортом етиловим ректифікованим виноградним, спиртом етиловим ректифікованим плодовим, дистилятом виноградним спиртовим, спиртом-сирцем плодовим, біоетанолом, алкогольними напоями, тютюновими виробами та пальним, забезпечення їх високої якості та захисту здоров`я громадян, а також посилення боротьби з незаконним виробництвом та обігом алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального на території України є Закон України  «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів» № 481/95-ВР від 19 грудня 1995 року (в редакції Закону України № 465-IX від 16 січня 2020 року) (далі - Закон № 481).
Відповідно до частини 1 статті 15 Закону № 481 оптова торгівля на території України алкогольними напоями та тютюновими виробами здійснюється за наявності у суб`єкта господарювання (у тому числі іноземні суб`єкти господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) всіх форм власності ліцензії на оптову торгівлю алкогольними напоями та тютюновими виробами.
Частиною 8 статті 15 Закону № 481  чітко унормовано, що суб`єкти господарювання (у тому числі іноземні суб`єкти господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) отримують ліцензії на право оптової торгівлі пальним та зберігання пального на кожне місце оптової торгівлі пальним або кожне місце зберігання пального відповідно, а за відсутності місць оптової торгівлі пальним - одну ліцензію на право оптової торгівлі пальним за місцезнаходженням суб`єкта господарювання (у тому числі іноземного суб`єкта господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво) або місцезнаходженням постійного представництва.
Ліцензування оптової торгівлі пальним здійснюється органом виконавчої влади, уповноваженим видавати ліцензії на право оптової торгівлі пальним, визначеним постановою Кабінету Міністрів України від 19 червня 2019 року № 545 «Про затвердження Порядку ведення Єдиного державного реєстру суб`єктів господарювання, які отримали ліцензії на право виробництва, зберігання, оптової та роздрібної торгівлі пальним та місць виробництва, зберігання, оптової та роздрібної торгівлі пальним і внесення змін до деяких постанов Кабінету міністрів України», якою внесені зміни до пункту 6 переліку органів ліцензування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 2015 року № 609. 
В силу прямої норми частини 1 статті 15 Закону № 481 зберігання пального суб`єктами господарювання (у тому числі іноземні суб`єкти господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) всіх форм власності здійснюється виключно за умови наявності ліцензії.
Без отримання ліцензії на право зберігання пального  суб`єкт господарювання (у тому числі іноземний суб`єкт господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво) має право зберігати пальне в місцях виробництва пального або місцях оптової торгівлі пальним чи місцях роздрібної торгівлі пальним, на які отримані відповідні ліцензії (частина 16 статті 15 Закону № 481).
Окрім того, частиною 19 статті 15 Закону № 481 визначено перелік суб`єктів господарювання, для провадження господарської діяльності яких отримання ліцензії на право зберігання пального не передбачено, зокрема: 
підприємства, установи та організації, які повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевого бюджету;
підприємства, установи та організації системи державного резерву;
суб`єкти господарювання (у тому числі іноземними суб`єктами господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) для зберігання пального, яке споживається для власних виробничо-технологічних потреб виключно на нафто- та газовидобувних майданчиках, бурових платформах і яке не реалізується через місця роздрібної торгівлі.
Частиною 21 статті 15  Закону № 481 встановлено, що суб`єкти господарювання, які здійснюють роздрібну, оптову торгівлю пальним або зберігання пального виключно у споживчій тарі до 5 літрів, ліцензію на роздрібну або оптову торгівлю пальним або ліцензію на зберігання пального не отримують.
Суб`єкти господарювання, що здійснюють зберігання пального, яке не реалізовується іншим особам і використовується виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки, копії зазначених документів не подають. Такі суб`єкти господарювання у заяві зазначають про використання пального для потреб власного споживання чи переробки, загальну місткість резервуарів та ємностей, що використовуються для зберігання пального, та їх фактичне місцезнаходження.
Після видачі/призупинення/анулювання ліцензії на право оптової або роздрібної торгівлі пальним або на зберігання пального податковий орган вносить відповідні відомості до Єдиного реєстру ліцензіатів та місць обігу пального не пізніше наступного робочого дня з дня видачі/призупинення/анулювання відповідної ліцензії.
З аналізу вищевказаних положень Закону №481/95-ВР висновується, що суб`єкти господарювання, які отримують пальне для власних потреб та зберігають його для використання в господарській діяльності, зобов`язані отримати відповідну ліцензію в органах ДПС. Виключенням є зберігання пального державними підприємствами, установами та організаціями; підприємствами, установами та організаціями системи державного резерву та суб`єктами господарювання, які зберігають пальне, для власних виробничо-технологічних потреб виключно на нафто- та газодобувних майданчиках, бурових платформах. Також дозволяється зберігання пального без отримання ліцензії в паливних баках транспортних засобів (технологічного обладнання) та у споживчій тарі ємністю до 5 літрів включно, отримане від виробника або особи, яка здійснила його розлив у таку тару. В усіх інших випадках зберігання пального дозволяється виключно за наявності ліцензії, отриманої на кожне місце зберігання.
Таким чином, колегія суддів вважає неприйнятними доводи апеляційної скарги, що склад податкового правопорушення утворює систематична діяльність з оптового зберігання пального суб`єктом господарської діяльності без наявності ліцензії одиничний факт зберігання пального (при відсутності ліцензії на цей вид діяльності), а не  одиничний факт зберігання пального, оскільки такі твердження не ґрунтуються на чинному законодавстві. 
Відтак, колегія суддів погоджує висновок суду першої інстанції про те, що суб`єкти господарювання, які отримують пальне для власних потреб та зберігають його для використання в господарській діяльності, зобов`язані отримати відповідну ліцензію у відповідних органах виконавчої влади, уповноважених видавати ліцензії на право оптової торгівлі пальним
Виключенням є зберігання пального державними підприємствами, установами та організаціями; підприємствами, установами та організаціями системи державного резерву та суб`єктами господарювання, які зберігають пальне, для власних виробничо-технологічних потреб виключно на нафто- та газодобувних майданчиках, бурових платформах. Також дозволяється зберігання пального без отримання ліцензії в паливних баках транспортних засобів (технологічного обладнання) та у споживчій тарі ємністю до 5 літрів включно, отримане від виробника або особи, яка здійснила його розлив у таку тару. В усіх інших випадках зберігання пального дозволяється виключно за наявності ліцензії, отриманої на кожне місце зберігання.
Отже, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вмотивовано відхилено аргументи позивача (які також є доводами апеляційної скарги) про те, що склад податкового правопорушення утворює систематична діяльність з оптового зберігання пального суб`єктом господарської діяльності без наявності ліцензії, оскільки такі твердження не ґрунтуються на нормах права та суперечать чинному  законодавству України. 
Колегія суддів також вважає неприйнятними доводи апеляційної скарги щодо поставлення в пряму залежність застосування норм Закону № 481 від доведеності відповідачем факту зберігання позивачем пального та визначення способу такого зберігання.
Так, статтею 1 Закону № 481 визначено, що зберіганням пального є «… діяльність із зберігання пального (власного або отриманого від інших осіб) із зміною або без зміни  його фізико-хімічних характеристик».
Місцем зберігання пального згідно норми статті 1 Закону № 481 визнається « … місце (територія), на якому розташовані споруди та/або обладнання, та/або ємності, що використовуються для зберігання пального на праві власності або користування».
Під час перевірки встановлено, та не заперечується самим позивачем, що 15 квітня 2020 року останнім отримано пальне на території автостоянки з адресою АДРЕСА_1 , на якій розташована ємність для зберігання пального.
Відтак колегія суддів також вважає неприйнятними доводи про те, що транспортні засоби, обладнані додатковими паливними баками загальна місткість яких становить понад 5000 л, а все отримане дизельне паливо 15 квітня 2020 року повністю розлите постачальником під час доставки саме в паливні баки транспортних засобів.
Суд апеляційної інстанції наголошує, що в силу положень  частини 2 статті 32 Закону України від  30 червня 1993 року №3353 «Про дорожній рух» без погодження з виробниками транспортних засобів та їх складових частин або іншої спеціально уповноваженої на це Кабінетом Міністрів України організації переобладнання, що призводить до зміни повної маси та її розподілу по осях, розміщення центру ваги, типу двигуна, його ваги і потужності, колісної бази чи колісної формули, системи гальмового і рульового керування та трансмісії не дозволяється. 
Відтак, встановлення додаткового паливного бака зумовлює зміни повної (дозволеної максимальної) маси транспортного засобу, а тому в розумінні положень Порядку переобладнання транспортних засобів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2010 року № 670, в редакції постанови Кабінету Міністрів України  № 161  від 22 березня 2017 потребує узгодження такого переобладнання.
Згідно з пунктом 13 Правил дорожнього руху після переобладнання транспортного засобу власник або його представник обирає організацію з оцінки відповідності та подає заяву про проведення оцінювання відповідності транспортного засобу, що переобладнаний, вимогам правил, нормативів і стандартів України, а також умовам (вимогам), викладеним у документі про погодження […]. За результатами такого оцінювання видається […] акт технічної експертизи або сертифікат відповідності - для транспортних засобів, що переобладнані в індивідуальному порядку […].
Позивач зазначає, що всі автомобілі, які використовуються ним в господарській діяльності, обладнані додатковими паливними баками, але не надав суду належних, допустимих, допустимих та достовірних доказів наявності такого факту (акт технічної експертизи, сертифікат відповідності та інше).
Згідно з частиною 1 статті 17 Закону № 481 порушення норм цього Закону щодо виробництва і торгівлі спиртом етиловим, коньячним і плодовим та зерновим дистилятом, спиртом етиловим ректифікованим виноградним, спиртом етиловим ректифікованим плодовим, дистилятом виноградним спиртовим, спиртом-сирцем плодовим, біоетанолом, алкогольними напоями, тютюновими виробами, рідинами, що використовуються в електронних сигаретах, пальним та зберігання пального посадові особи і громадяни притягаються до відповідальності згідно з чинним законодавством.
До суб`єктів господарювання (у тому числі іноземних суб`єктів господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) застосовуються фінансові санкції у вигляді штрафів у разі оптової торгівлі пальним або зберігання пального без наявності ліцензії - 500000 гривень (частина 2 статі 17 Закону № 481).
Відповідно до положень ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.  
Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини по справі, та вважає, що спірне рішення прийнято з додержанням вимог процесуального матеріального та процесуального права.
Відповідно до положень  частини 1 ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне залишити апеляційні скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін, оскільки суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а  доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.  
Керуючись статтями 250, 272, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

                                                   ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 17 лютого 2021 року у справі № 200/11093/20-а – залишити без задоволення. 
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 17 лютого 2021 року у справі № 200/11093/20-а – залишити без змін.
Вступна та резолютивна частини постанови проголошені в судовому засіданні 25 травня 2021 року.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку встановленому ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання  повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 26 травня 2021 року.

Судді                                                                                                           А.В. Гайдар 

                                                                                                            І.Д. Компанієць

                                                                                                                   Л.В. Ястребова