Постанова
Іменем України
 
26 травня 2021 року 
м. Київ
 
справа № 200/5857/16-ц
провадження № 61-4000св20 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Фаловської І. М., 
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Мартєва С. Ю., Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), 
 
учасники справи: 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 22 березня 2018 року у складі судді Єлісєєвої Т. Ю. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 січня 2020 року у складі колегії суддів: Демченко Е. Л., Куценко Т. Р., Макарова М. О.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог, відзиву на позовну заяву і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
 
У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, посилаючись на те, що 08 лютого 2012 року відповідач отримав від неї в борг грошові кошти в сумі 250 000 доларів США, які зобов`язався повернути за першою вимогою протягом одного року, про що власноруч написав розписку. В подальшому за взаємною усною згодою сторін термін виконання зобов`язань було продовжено до 08 лютого 2016 року, однак відповідач не повернув позику в зазначений строк, не відреагував на її письмову вимогу про добровільну сплату заборгованості та відмовляється виконати свої зобов`язання за договором позики. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь заборгованість за договором позики в розмірі 250 000 доларів США, що еквівалентно 6 525 000 грн.
  
У відзиві на позовну заяву представник  ОСОБА_2 - адвокат Філоненко Л. Г. заперечила проти позову та просила відмовити в його задоволенні, посилаючись на те, що ОСОБА_2 ніколи не отримував від позивача позику в сумі 250 000 доларів США і не писав про це розписку. 08 лютого 2012 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 позику в розмірі 80 000 грн, яку давно повернув. Додана до позовної заяви копія розписки є сфальшованою і фраза «250 000 доларів США» в ній написана не ОСОБА_2 , а іншою особою. 
 
Рішенням Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 22 березня 2018 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2  на користь ОСОБА_1   борг за договором позики від 08 лютого 2012 року в сумі 250 000 доларів США, що за курсом Національного банку України на день подання позову складає 6 525 000 грн, а також судовий збір в розмірі 6 890 грн, а всього - 6 531 890 грн.
 
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що між сторонами було укладено договір позики, умови якого відповідачем не виконані. Позов ОСОБА_1 доведено й обґрунтовано належним чином, тому наявні правові підстави для стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за договором позики.
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 28 січня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 22 березня 2018 року - без змін.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права. Висновком експертів за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи та технічної експертизи документів № 3992/3993-19, складеним 22 жовтня 2019 року Дніпропетровським науково-дослідним інститутом судових експертиз Міністерства юстиції України, підтверджено, що рукописні записи та підписи розписки від 08 лютого 2012 року на суму 250 000 доларів США виконані ОСОБА_2 12 грудня 2019 року відповідач ОСОБА_2 подав клопотання про проведення повторної експертизи, однак 28 січня 2020 року відкликав це клопотання. 
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.
 
29 лютого 2020 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 22 березня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 січня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення і передати справу на новий розгляд до Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська.
 
На обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), ОСОБА_2 зазначив, що суди не врахували правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 346/3978/15-ц, від 21 березня 2018 року у справі № 757/27533/15-ц, від 27 червня 2018 року у справі № 712/14562/17-ц, від 16 серпня 2018 року у справі № 516/97/16-ц, від 26 вересня 2018 року у справі № 483/1953/16-ц, від  31 жовтня 2018 року у справі № 707/2606/16-ц. Також суди не взяли до уваги той факт, що на час укладення спірної розписки від 08 лютого 2012 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з позивачем, який було розірвано рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 16 травня 2012 року у справі № 401/3894/12 за його позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу. Крім того, апеляційний суд не зазначив в оскаржуваній постанові висновків щодо вирішення заявлених ним клопотань про витребування оригіналу розписки від 08 лютого 2012 року і про долучення до матеріалів справи документів, які свідчать про вчинення ОСОБА_1 кримінального правопорушення, та не дослідив цих доказів.
 
У вересні 2020 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просила залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, зазначивши про їх законність і обґрунтованість та безпідставність доводів скарги. У відзиві на позовну заяву та в апеляційній скарзі ОСОБА_2 не посилався на те, що кошти в сумі 250 000 доларів США, отримані в борг за договором позики від 08 лютого 2012 року, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, відтак суди попередніх інстанцій не могли давати оцінку цим обставинам. З 1999 року вона працювала приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу та отримувала доходи. Тому кошти в сумі 250 000 доларів США були її особистою приватною власністю. Оскільки висновок Дніпропетровського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України від 07 жовтня 2019 року № 3/1.1/702 був складений в рамках кримінального провадження № 12018040030002684 від 23 листопада 2018 року, то він не має значення для цієї справи та не міг бути врахований судом апеляційної інстанції. Крім того, кримінальне провадження № 12018040030002684 від 23 листопада 2018 року, відкрите за заявою ОСОБА_2 щодо підробки розписки від 08 лютого 2012 року, було закрито постановою слідчого Дніпровського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області від 10 лютого 2020 року у зв`язку з відсутністю складу злочину. Доводи касаційної скарги ОСОБА_2 про те, що апеляційним судом не розглянуто його клопотання про долучення до матеріалів справи доказів та про відкладення розгляду справи, призначеного на 28 січня 2020 року, спростовуються наявними в матеріалах справи поясненнями та доказами, наданими відповідачем, а також змістом постанови Дніпровського апеляційного суду від 28 січня 2020 року. Посилання ОСОБА_2 на те, що оригінал розписки від 08 лютого 2012 року було надано для проведення судової почеркознавчої експертизи та технічної експертизи лише на один день, є безпідставним, оскільки оригінал цієї розписки Дніпропетровським науково-дослідним інститутом судових експертиз Міністерства юстиції України було отримано 02 жовтня 2019 року, а повернуто їй 14 листопада 2019 року. Клопотання ОСОБА_2 від 12 грудня 2019 року про призначення в цій справі повторної експертизи було відкликане ним 28 січня 2020 року, тому аргументи касаційної скарги про те, що його позбавлено можливості провести повторну експертизу, є надуманими.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 березня 2020 року відкрито касаційне провадження в цій справі, витребувано її матеріали з Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська та зупинено виконання рішення цього суду від 22 березня 2018 року до закінчення касаційного провадження.
 
13 травня 2020 року справа № 200/5857/16-ц надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2021 року справу призначено до судового розгляду.
 
Позиція Верховного Суду.
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
 
Згідно з абзацом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Відповідно до частин першої, третьої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо: 1) справу розглянуто і вирішено неповноважним складом суду; 2) в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і судом касаційної інстанції визнано підстави про відвід обґрунтованими, якщо касаційну скаргу обґрунтовано такою підставою; 3) судове рішення не підписано будь-яким із суддів або підписано не тими суддями, що зазначені в судовому рішенні; 4) судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглянула справу; 5) справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою; 6) судове рішення ухвалено судом з порушенням правил інстанційної або територіальної юрисдикції; 8) суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі. Підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу; або 2) суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; або 3) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або 4) суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.
 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Судами встановлено, що 08 лютого 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, оформлений розпискою про отримання ОСОБА_2 в борг 250 000 доларів США, які позичальник зобов`язався повернути за першою вимогою протягом одного року. 
 
22 жовтня 2015 року ОСОБА_1 направила ОСОБА_2 письмову вимогу про повернення боргу, в якій вимагала в тридцятиденний строк з дня пред`явлення цієї вимоги виконати зобов`язання, а саме сплатити борг в сумі 250 000 доларів США, що в гривневому еквіваленті за курсом Національного банку України станом на 22 жовтня 2015 року складає 5 650 000 грн.  
 
26 жовтня 2015 року ОСОБА_2 отримав вищевказану вимогу, однак зобов`язання за договором позики від 08 лютого 2012 року не виконав. 
 
Апеляційним судом також встановлено, що згідно з висновком експертів за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи та технічної експертизи документів № 3992/3993-19, складеним 22 жовтня 2019 року Дніпропетровським науково-дослідним інститутом судових експертиз Міністерства юстиції України, рукописні записи та підписи розписки від 08 лютого 2012 року на суму 250 000 доларів США виконані рукописним способом пастою синього кольору для кулькових ручок. Рукописні записи, якими виконаний текст розписки від 08 лютого 2012 року на суму 250 000 доларів США, що починається «08.02.2012 г. г. Днепропетровск Расписка.....» та закінчується «..... 08.02.2012 год ОСОБА_3 », виконані однією особою. Рукописні записи, якими виконаний текст розписки від 08 лютого 2012 року на суму 250 000 доларів США, що починається «08.02.2012 г. г. Днепропетровск Расписка » та закінчується «..... 08.02.2012 год ОСОБА_3 », та підписи від імені ОСОБА_2 , розташовані на лицьовій стороні аркушу поряд із записами «08 февраля 2012 год» та на зворотній стороні аркушу між записами «08.02.2012 год ОСОБА_3 », виконані ОСОБА_2 . Рукописні записи «250.000 дол./ двести пятьдесят тысяч долларов США», що розташовані після записів «..... ул. Обоянская 4/87» у розписці від 08 лютого 2012 року на суму 250 000 доларів США, - виконані ОСОБА_2 . У розписці від 08 лютого 2012 року на суму 250 000 доларів США підчистка, дописка, травлення не проводилося. Будь-яких незабарвлених вдавлених штрихів, згаслого (невидимого) тексту на лицьовій стороні аркушу досліджуваної розписки не виявлено. 
 
Частиною першою статті 626 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
 
Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
 
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
 
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).
 
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
 
Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).
 
Отже, письмова форма договору позики, з огляду на його реальний характер, є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
 
Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.
 
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
 
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
 
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
 
Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.
 
Зазначені правові висновки викладені в постановах Верховного Суду України від 18 березня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.
 
Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з рішенням якого погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про те, що позов ОСОБА_1 до позичальника доведено й обґрунтовано належним чином, тому наявні правові підстави для стягнення з ОСОБА_2 на її користь боргу за договором позики від 08 лютого 2012 року в сумі 250 000 доларів США.
 
За змістом частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
 
У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
 
Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
 
Відповідно до частин першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (стаття 89 ЦПК України).
 
Відповідно до статті 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності. У разі необхідності суд може призначити декілька експертиз, додаткову чи повторну експертизу. При призначенні експертизи судом експерт або експертна установа обирається сторонами за взаємною згодою, а якщо такої згоди не досягнуто у встановлений судом строк, експерта чи експертну установу визначає суд. Суд з урахуванням обставин справи має право визначити експерта чи експертну установу самостійно. У разі необхідності може бути призначено декілька експертів для підготовки одного висновку (комісійна або комплексна експертиза). Питання, з яких має бути проведена експертиза, що призначається судом, визначаються судом. Учасники справи мають право запропонувати суду питання, роз`яснення яких, на їхню думку, потребує висновку експерта. У разі відхилення або зміни питань, запропонованих учасниками справи, суд зобов`язаний мотивувати таке відхилення або зміну. Питання, які ставляться експерту, і його висновок щодо них не можуть виходити за межі спеціальних знань експерта. Призначений судом експерт невідкладно повинен повідомити суд про неможливість проведення ним експертизи через відсутність у нього необхідних знань або без залучення інших експертів.
 
Згідно з частиною другою статті 113 ЦПК України, якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).
 
Переглядаючи справу в апеляційному порядку, з метою перевірки доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що він не отримував від позивача позику в сумі 250 000 доларів США і не писав про це розписку, ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 21 березня 2019 року було частково задоволено клопотання ОСОБА_2 , призначено у справі технічну експертизу документів та почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено Дніпропетровському науково-дослідному інституту судових експертиз Міністерства юстиції України.
 
Тому апеляційний суд обґрунтовано взяв до уваги висновок судової почеркознавчої експертизи та технічної експертизи документів № 3992/3993-19, складений 22 жовтня 2019 року Дніпропетровським науково-дослідним інститутом судових експертиз Міністерства юстиції України, яким підтверджено написання та підписання розписки від 08 лютого 2012 року на суму 250 000 доларів США саме ОСОБА_2 .
 
Заявником не доведено необґрунтованості чи суперечності вищевказаного висновку експертів іншим матеріалам справи та не спростовано викладених у ньому обставин.
 
Крім того, клопотання ОСОБА_2 від 12 грудня 2019 року про призначення в цій справі повторної експертизи було відкликане ним 28 січня 2020 року, тому аргументи касаційної скарги про те, що заявника позбавлено можливості провести повторну експертизу, є безпідставними.
 
Посилання заявника на те, що в порушення норм процесуального права апеляційний суд не зазначив в оскаржуваній постанові висновків щодо заявлених ним клопотань про витребування оригіналу розписки від 08 лютого 2012 року і про долучення до матеріалів справи документів, які свідчать про вчинення ОСОБА_1 кримінального правопорушення, та не дослідив цих доказів, є неспроможними, так як 02 жовтня 2019 року оригінал розписки від 08 лютого 2012 року було надано ОСОБА_1 для проведення у справі судової почеркознавчої експертизи та технічної експертизи документів, що підтверджується висновком експертів від 22 жовтня 2019 року № 3992/3993-19. Сам по собі факт порушення кримінального провадження за заявою ОСОБА_2 не є беззаперечним доказом вчинення протиправних дій ОСОБА_1 щодо розписки від 08 лютого 2012 року, а обвинувальний вирок суду, яким було б підтверджено підроблення вказаної розписки, відсутній. Крім того, подані заявником документи разом з клопотаннями були долучені до матеріалів справи апеляційним судом.
 
Доводи касаційної скарги про те, що на час складення спірної розписки від 08 лютого 2012 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з позивачем, який було розірвано рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 16 травня 2012 року у справі № 401/3894/12 за його позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, не заслуговують на увагу, оскільки під час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій ОСОБА_2 не заявляв клопотань про долучення до матеріалів справи доказів перебування в зареєстрованому шлюбі з позивачем і не посилався на зазначені обставини як на підставу своїх вимог або заперечень. Відтак суди попередніх інстанцій не могли давати оцінку тим обставинам, що кошти, отримані в борг за договором позики від 08 лютого 2012 року, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. За змістом вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини.
 
Що стосується підстави, з якої відкрито касаційне провадження у справі, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК, то її обґрунтування, наведене заявником у касаційній скарзі, не свідчить про помилковість застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального права чи порушення норм процесуального права з огляду на таке.
 
В постановах Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 346/3978/15-ц (провадження № 61-910св18), від 16 серпня 2018 року у справі № 516/97/16-ц (провадження № 61-25512св18), від 21 березня 2018 року у справі № 757/27533/15-ц (провадження № 61-8055св18), на які посилався заявник в касаційній скарзі, зазначено, що з розписки повинно вбачатися як сам факт отримання в борг, тобто із зобов`язанням повернення, певної грошової суми, так і дата її отримання. 
 
Відповідно до правових висновків, викладених в постановах Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 707/2606/16-ц (провадження № 61-28762св18), від 26 вересня 2018 року у справі № 483/1953/16-ц (провадження № 61-33891св18), від 27 червня 2018 року у справі № 712/14562/17-ц (провадження № 61-26174св18), на які посилався заявник в касаційній скарзі, статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.
 
Висновки судів першої та апеляційної інстанцій в цій справі не суперечать висновкам суду касаційної інстанції, викладеним у вищезазначених постановах. Тому доводи касаційної скарги про те, що суди не врахували правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 346/3978/15-ц, від 21 березня 2018 року у справі № 757/27533/15-ц, від 27 червня 2018 року у справі № 712/14562/17-ц, від 16 серпня 2018 року у справі № 516/97/16-ц, від 26 вересня 2018 року у справі № 483/1953/16-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі        № 707/2606/16-ц, є безпідставними. 
 
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди першої та апеляційної інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.
 
Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищевказаної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
 
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня  2006 року у справі «Проніна проти України»).
 
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.
 
Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
 
Оскільки виконання рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 22 березня 2018 року було зупинено ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 березня 2020 року, то у зв`язку із залишенням касаційної скарги без задоволення необхідно поновити його виконання. 
 
Щодо клопотання  ОСОБА_1 про закриття касаційного провадження.
 
11 вересня 2020 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду клопотання, в якому просила закрити касаційне провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_2 на рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 22 березня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 січня 2020 року як помилково відкрите. Клопотання обґрунтоване тим, що касаційна скарга ОСОБА_2 не відповідає вимогам пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України, оскільки не містить посилання на жодну з підстав, передбачених статтею 389 цього Кодексу, на якій подається касаційна скарга.
 
Клопотання не підлягає задоволенню з огляду на таке.
 
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені в частині другій статті 389 ЦПК України. Зокрема, підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).
 
Відповідно до абзацу 2 пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.
 
Згідно з частиною восьмою статті 394 ЦПК України в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження та строк для подання учасниками справи відзиву на касаційну скаргу.
 
На обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень заявник вказав, що суди не врахували правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 346/3978/15-ц, від 21 березня 2018 року у справі № 757/27533/15-ц, від 27 червня 2018 року у справі № 712/14562/17-ц, від 16 серпня 2018 року у справі № 516/97/16-ц, від 26 вересня 2018 року у справі № 483/1953/16-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 707/2606/16-ц. Крім того, апеляційним судом не було досліджено подані ним документи, які свідчать про вчинення ОСОБА_1 кримінального правопорушення, а також в оскаржуваній постанові апеляційного суду відсутня згадка про вирішення заявлених ним клопотань про витребування оригіналу документа і про долучення доказів до матеріалів справи.
 
Таким чином, касаційну скаргу ОСОБА_2 подав на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України.
 
Оскільки касаційна скарга  ОСОБА_2 подана у передбачений статтею 390 ЦПК України строк та з дотриманням вимог статті 392 ЦПК України, містила підстави касаційного оскарження, передбачені пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, то колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла обґрунтованого висновку про відкриття касаційного провадження.
 
Тому в задоволенні клопотання необхідно відмовити.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
В задоволенні клопотання  ОСОБА_1 про закриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 22 березня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 січня 2020 року відмовити.
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
 
Рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 22 березня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 січня 2020 року залишити без змін.
 
Поновити виконання рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 22 березня 2018 року.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	І. М. Фаловська   	
Судді:	В. М. Ігнатенко   	
 	С. О. Карпенко  	
 	С. Ю. Мартєв   	
 	В. А. Стрільчук