Номер провадження: 22-ц/813/4126/21 
Номер справи місцевого суду: 509/5824/18
Головуючий у першій інстанції Бочаров А. І.
Доповідач Сєвєрова Є. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01.06.2021                                                                                        м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії:
головуючого - Сєвєрової Є.С.,
суддів: Ващенко Л.Г., Колеснікова Г.Я.,                
за участю секретаря - Чепрас А.І.,
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,
відповідач – ОСОБА_3 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської областівід 28 січня 2020 року у складі судді Бочарова А.І.,
в с т а н о в и в:
У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив стягнути у солідарному порядку борг за договором позики.
В обґрунтування позовних вимог послався на те, що позивач 08.12.2014 надав у борг грошові кошти сину ОСОБА_2 та його дружині ОСОБА_3 у розмірі 25 000 доларів США для покупки квартири, які вони зобов`язалися повернути після придбання квартири, але не пізніше 08.12.2018, проте відповідачі ухиляються від виконання зобов`язання за договором позики.
Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської областівід 28 січня 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики у розмірі 614 960 грн., що станом на день винесення судового рішення за офіційним курсом НБУ еквівалентно 25000 доларів США. В задоволенні решти вимог відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду,  ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просить його в частині задоволених вимог скасувати і ухвалити в цій частині нове, яким в позові відмовити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що характер спору між батьком і сином є штучний, позивач – батько, пред`являючи позов до відповідача – сина, визначаючи його, діють недобросовісно та зловживають правами стосовно апелянта. Не бажаючи виконувати рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 01.11.2018, за яким розірвано шлюб та поділено майно, за яким визнано за ОСОБА_3 Ѕ частину квартири, ОСОБА_2 ініціював пред`явлення необґрунтованого позову своїм батьком. При цьому про зазначені кошти батька не було сказано при розгляді справи про поділ майна, натомість зазначив, що продано два автомобіля і за ці кошти придбано квартиру. Справа про поділ майна перебуває на розгляді в апеляційній інстанції.
12.05.2020 ОСОБА_2 надав суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення.
18.05.2020 ОСОБА_1 надав суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.
09.02.2021 від ОСОБА_1 надійшла заява про залишення апеляційної скарги без задоволення, розгляд справи здійснювати без його участі.
ОСОБА_2 в судове засідання 01.06.2021 не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи не заявив.
Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за можливе розглянути справу без участі ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .
Заслухавши суддю-доповідача, апелянта, дослідивши доводи, наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.
Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з 22.12.2007 перебували у зареєстрованому шлюбі.
08.12.2014 між ОСОБА_1 та його сином ОСОБА_2 був укладений договір позики, відповідно до умов якого позивач передав ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 25000 США на строк після купівлі квартири, але не пізніше 08.12.2018. На підтвердження укладення між сторонами договору позики було укладено та підписано ОСОБА_2 розписку про отримання ним від позивача грошових коштів.
Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України).
Враховуючи, що вказана розписка не містить підпису ОСОБА_3 та в матеріалах справи відсутні докази того, що остання надавала згоду на укладання договору позики, тому саме у ОСОБА_2 виник обов`язок щодо повернення грошових коштів.
Суд апеляційної інстанції погоджується з обґрунтованими висновками місцевого суду про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів відповідно до розписки, оскільки останній позичені кошти позивачу не повернув.
Проте, враховуючи, що предметом позову є стягнення грошових коштів за договором позики, мета покупки для відносин позики значення не має та на вирішення питання щодо обов`язку повернення боргу не впливає, а тому апеляційний суд вважає, що посилання суду першої інстанції на те, що грошові кошти взяті в борг для покупки квартири слід виключити. 
Згідно пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до пунктів 3,4 частини 1статті 376ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Частиною 4 статті 376 ЦПК України встановлено, що зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, оскаржене рішення зміні шляхом виключення посилання на те, що грошові кошти надані в борг ОСОБА_2 для придбання квартири.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд
постановив:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_3 задовольнити частково.
Рішення Овідіопольського районного суду Одеської областівід 28 січня 2020 року змінити.
Виключити з мотивувальної частини рішення висновки про те, ОСОБА_1 надав у борг грошові кошти сину ОСОБА_2 для покупки квартири.
В решті залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст складений 17.06.2021

Головуючий:
                                               
Судді: