Ухвала
Іменем України
 
08 квітня 2021 року
м. Київ       
справа № 490/10206/18
провадження № 51-1708ск21
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого  ОСОБА_5 , на вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 01 червня 2020 року та ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 21 січня 2021 року,
встановив:
Вироком Центрального районного суду м. Миколаєва від 01 червня 2020 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених частиною 1 статті 121, частиною 1 статті 125 Кримінального кодексу України (далі- КК) та призначено йому покарання:
- за частиною 1 статті 121 КК - у виді позбавлення волі на строк 6 років;
- за частиною 1 статті 125 КК - у виді штрафу, у розмірі 50-ти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 850 гривень.
На підставі частини 1 статті 70 КК за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_5 остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років.
За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він 23 жовтня 2018 року близько 17 години разом з ОСОБА_6 перебували в приміщенні квартири за адресою: АДРЕСА_1 , де між ними винник словесний конфлікт, в результаті якого ОСОБА_5 реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на спричинення тілесних ушкоджень дістав з карману куртки колючо-ріжучий предмет невстановлений в ході досудового розслідування та почав наносити множинні удари в область тулуба ОСОБА_6 , в результаті чого спричинив останньому проникаючого сліпого колото-різаного поранення передньої поверхні грудної клітки зліва в проекції 5 міжребір`я, без пошкодження внутрішніх органів множинних колото-різаних ран в ділянці лівої пахової западини, в ділянці лівого підребер`я, основи долонної поверхні першого пальця правої кисті, задньої поверхні лівого плеча, які відносяться до категорії тяжких тілесних пошкоджень за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння.
В цей час від криків потерпілого ОСОБА_6 прокинулися ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які поруч з ними в приміщенні вказаної квартири спали. ОСОБА_5 не бажаючи припиняти протиправні дії, почав погрожувати тримаючи у руці колючо-ріжучий предмет. ОСОБА_8 лівою рукою схопив за лезо колюче-ріжучого предмету та намагався висмикнути його. У ОСОБА_5 виник умисел на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_8 , він наніс удар колюче-ріжучим предметом в область лівої голені ОСОБА_8 , спричинивши садна пальців лівої кисті, поверхневу рану лівої голені, які відносяться до легких тілесних ушкоджень.
Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 21 січня 2021 року вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 01 червня 2020 року змінено, звільнено ОСОБА_5 від покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 гривень призначеного за частиною 1 статті 125 КК у зв`язку із закінченням строків давності. Постановлено вважати ОСОБА_5 засудженим за частиною 1 статті 121 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років. В решті вирок залишено без змін.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 не погоджується із судовими рішеннями, просить їх скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції. Стверджує, що добровільної згоди на проведення огляду житла, слідчих експериментів в квартирі АДРЕСА_2 за участю ОСОБА_6 , ОСОБА_8 та ОСОБА_7 від власника квартири не було, а тому всі докази здобуті під час цих слідчих (розшукових) дій є недопустимими. 
Крім того, захисник зазначає, що засуджений діяв в межах необхідної оборони відповідно до статті 36 КК. 
Також, звертає увагу на те, що було заявлено клопотання про проведення перевірки працівниками Державного бюро розслідувань щодо незаконних дій працівників поліції під час досудового розслідування, а також спричинення тілесних ушкоджень засудженому. 
Наголошує на тому, що судом надано не вірну оцінку всім обставинам справи та не взято до уваги свідчення ОСОБА_5 .
Перевіривши касаційну скаргу та долучені до неї копії судових рішень, суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 2 частини 2 статті 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) з наступних міркувань.
Суд зауважує, що згідно з частиною 1 статті 433 КПК, суд касаційної інстанції не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Оскарження судових рішень з підстав неповноти судового розгляду та невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, згідно зі статтею 410 та статтею 411 КПК, є предметом розгляду суду апеляційної інстанції. 
Натомість, Верховний Суд, як суд касаційної інстанції, є судом права. При прийнятті рішень він виходить з фактичних обставин, встановлених судами першої та апеляційної інстанції.
Як убачається із копії судового рішення, долученого до касаційної скарги, суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_5 , врахувавши, зокрема, протокол прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення від 23 жовтня 2018 року, згідно якого невстановлена особа, спричинила тілесні ушкодження ОСОБА_6 ; протокол огляду від 23 жовтня 2018 року об`єктом якого була квартира АДРЕСА_2 ; протокол пред`явлення особи для впізнання від 24 жовтня 2018 року; протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 24 жовтня 2018 року; заяву від 24 жовтня 2018 року, згідно якої, ОСОБА_9 добровільно видала речі, які належать ОСОБА_5 , а саме: куртку, джинси синього кольору, мобільний телефон марки «LG»; протокол огляду предметів від 29 жовтня 2018 року; протокол затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 24 жовтня 2018 року; протокол огляду предметів від 25 жовтня 2018 року; висновок експерта №1213 від 28 листопада 2018 року; протокол проведення слідчого експерименту від 03 листопада 2018 року із долученим до нього відеозаписом на DVD диску, за участю потерпілого ОСОБА_6 ; протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 23 жовтня 2018 року, згідно якої невстановлена особа, нанесла тілесні ушкодження ОСОБА_8 ; заяву, згідно якої 25 жовтня 2018 року, ОСОБА_8 добровільно видав слідчому джинси синього кольору з плямами бурого кольору, на яких, нижче коліна в області голені, наявний поріз; протокол огляду предмету від 29 жовтня 2018 року із фото таблицею; довідку від 24 жовтня 2018 року №1120; висновок експерта від 05 листопада 2018 року №1154; протокол проведення слідчого експерименту від 03 листопада 2018 року, доданого разом із фото таблицею, за участю потерпілого ОСОБА_8 ; протокол проведення слідчого експерименту від 03 листопада 2018 року, доданого разом із фото таблицею, за участю свідка ОСОБА_7 .
В основу рішення про винуватість ОСОБА_5 покладено показання потерпілих ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , а також свідка ОСОБА_7 , які є переконливими, логічними, послідовними та такими, що узгоджуються між собою. Окрім того, дослідивши всі докази суд першої інстанції та апеляційний суд не встановили обставини які б вказували на те, що засуджений діяв в стані необхідної оборони, оскільки в матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які дані про використання під час вказаної сварки потерпілими предметів або зброї, застосування яких могло бути реальною загрозою для життя або здоров`я засудженого ОСОБА_5 .
Крім того, місцевий суд у ході судового розгляду належним чином перевірив твердження сторони захисту про застосування до ОСОБА_5 недозволених методів ведення досудового розслідування. Як обґрунтовано зазначено судом, за фактом застосування працівниками правоохоронних органів заборонених методів слідства відносно ОСОБА_5 здійснювалось досудове розслідування, за результатами якого кримінальне провадження №12018150020004100 від 09 липня 2019 року було закрито на підставі пункту 2 частини 1 статті 284 КПК, а відтак доводи захисника ОСОБА_4 про невнесення відомостей до ЄРДР за вищевказаним фактом є необґрунтованими. 
Суд апеляційної інстанції, перевіряючи доводи апеляційної скарги сторони захисту, аналогічні викладеним ОСОБА_4 у поданій касаційній скарзі, належним чином їх перевірив та спростував, зазначивши мотиви прийнятого рішення. 
Зокрема, безпідставними визнано твердження сторони захисту про недопустимість проведених слідчих (розшукових) дій у квартирі АДРЕСА_3 , оскільки як слідує з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_10 , яка є володільцем вищезазначеного житла, надала добровільну згоду на проведення процесуальних дій в ній.
Колегія суддів наголошує, що відповідно до частини 1 статті 233 КПК ніхто не має права проникнути до житла чи іншого володіння особи з будь-якою метою, інакше як лише за добровільною згодою особи, яка ними володіє. Отже, законодавець пов`язує законність проникнення до житла чи іншого володіння зі згодою особи, яка ним володіє, а не лише його власника. З огляду на зазначене, доводи захисника з цього приводу є необґрунтованими. 
Отже, переконливих аргументів, які б свідчили про наявність підстав для скасування судових рішень за доводами касаційної скарги захисника, касаційним судом не встановлено. 
Враховуючи наведене, суд касаційної інстанції не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги захисника та вважає, що у відкритті провадження слід відмовити.
Керуючись пунктом 2 частини 2 статті 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 01 червня 2020 року та ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 21 січня 2021 року. 
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1 	ОСОБА_2 	ОСОБА_3