Номер провадження: 22-ц/813/1898/21 
Номер справи місцевого суду: 522/9054/17
Головуючий у першій інстанції Кравчук Т. С.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05.04.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
            головуючого судді:  Драгомерецького М.М.,
                                 суддів:   Громіка Р.Д., Дришлюка І.А.,
                     при секретарі:  Павлючук Ю.В., 
 
             у відкритому судовому засіданні переглянув апеляційні скарги  ОСОБА_1  та ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12 лютого 2018 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до   ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_2 , про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка навчається, -
 
в с т а н о в и в:
 
18 травня 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_2 , про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка навчається, у якому просить стягнути з відповідача аліменти на утримання повнолітнього сина, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, але не більш ніж до досягнення дитиною двадцяти трьох років, а саме, до 08 травня 2022 року включно, з моменту пред`явлення позову і до закінчення ОСОБА_4  навчання.
У судове засідання позивачка ОСОБА_3  та її представник ОСОБА_5   за дорученням не з`явилися, 16 листопада 2017 року представник позивача надав до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив позов задовольнити, не заперечував проти заочного розгляду справи та без фіксації технічними засобами.
У судове засідання відповідач ОСОБА_1 не з`явився. 19 червня 2017 року судом було отримано листа від відповідача ОСОБА_1 , відповідно до якого він повідомляє суд про обізнаність щодо факту існування у провадженні Приморського районного суду м. Одеси позовної заяви ОСОБА_3 до нього про стягнення аліментів на утримання його повнолітнього сина. Також відповідач вказує, що не отримував ані копії позовної заяви, ані судових викликів, просить надіслати йому копію позовної заяви та повістку до суду.
Згідно із відповіді на запит районного суду щодо реєстрації місця проживання відповідача, Відділом адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області була надіслана інформація, відповідно до якої ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до чинного законодавства, судові повістки надсилаються сторонам   по справі – фізичним особам, за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.
Отже на всі судові засідання, призначені судом на 23.06.2017р., 6.09.2017р., 9.10.2017р., 14.12.2017р., 12.02.2018р. відповідачу надсилалися судові повістки на зареєстровану адресу його проживання.
Оскільки, виходячи з наданої відповідачем 19 червня 2017 року заяви вбачається, що його адреса перебування: АДРЕСА_2 , 07.11.2017р. та 12.02.2018р., відповідач додатково викликався на зазначену особисто ним адресу для листування.
Відповідач ОСОБА_1 неодноразово викликався до суду для участі у судових засіданнях та надання своєї думки щодо заявленого позивачкою позову про стягнення аліментів на утримання сина, обізнаний щодо існування цього позову, до суду не з`явився, клопотань чи заяв по суті спору до суду не надав, причини неявки суд не повідомив.
Третя особа, ОСОБА_2 , у судове засідання не з`явилася, про час, дату   та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, причини неявки до суду не повідомила. 19 червня 2017 року судом було отримано запит від ОСОБА_2 , відповідно до якого вона повідомляє, що обізнана від свого чоловіка, ОСОБА_1 , про наявність у провадженні Приморського районного суду м. Одеси цивільної справи за позовом ОСОБА_3 про стягнення аліментів, та просить надіслати копії позовної заяви та інформації  про рух справи.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 12 лютого 2018 року позов  ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_2 , про стягнення аліментів на повнолітню дитину – задоволено. Суд стягнув з  ОСОБА_1  на користь  ОСОБА_3  аліменти на утримання сина ОСОБА_4 ,   ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи з  18 травня 2017 року та до закінчення дитиною навчання, але не більше ніж до досягнення ним двадцяти трьох років, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 та на користь держави судовий збір у розмірі 704,80 гривень (т. 1, а.с. 86-88).
Відповідач ОСОБА_1  та третя особа ОСОБА_2 оскаржили рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.
Постановою апеляційного суду Одеської області від 04 грудня 2018 року апеляційні скарги відповідача ОСОБА_1 та третьої особи ОСОБА_2 залишені без задоволення, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12 лютого 2018 року залишено  без  змін (т. 2, а.с. 152-155).
Відповідач ОСОБА_1 та третя особа ОСОБА_2 оскаржили судові рішення по справі у касаційному порядку.
Постановою Верховного Суду від 06 грудня 2019 року касаційні скарги   ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено частково, постанову апеляційного суду Одеської області від 04 грудня 2018 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції у зв`язку  з розглядом справи за відсутності відповідача ОСОБА_1 та третьої особи ОСОБА_2 , які належним чином не були повідомлені про час і місце слухання справи (т. 2. а.с. 242-244).
В апеляційних скаргах відповідач ОСОБА_1 та третя особа ОСОБА_2  просять рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення про відмову  у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, а саме, судом першої інстанції не враховано, що платник аліментів ОСОБА_1 не має можливості утримувати повнолітнього сина ОСОБА_6 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , який навчається, оскільки на його утриманні знаходяться дві малолітніх доньки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , одна з яких є дитиною-інвалідом, хворою на ДЦП та епілепсію, на утримання яких за рішенням суду стягуються з нього аліменти   в розмірі по 1/8 частині доходів на кожну дитину, та дружина ОСОБА_2 , й відрахування із заробітку відповідача ОСОБА_1 за виконавчими документами на користь дружини складає 50%, тобто максимальне відрахування передбачене статтею 70 Закону України «Про виконавче провадження».
У судове засідання до суду апеляційної інстанції сторони по справі не з`явились, але про розгляд справи вони сповіщались неодноразово, належним чином та завчасно, що підтверджується поштовими повідомленнями.
 Позивачу ОСОБА_3 , відповідачу ОСОБА_1 та третій особі ОСОБА_2 судові повістки надсилались на усі відомі суду адреси проживання та реєстрації, що були надані відділом обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України в Одеській області, однак уся судова кореспонденція поверталась до суду із відміткою «адресат відсутній». 
Згідно із ч. 1 ст. 130 ЦПК України у випадку відсутності в адресата офіційної електронної адреси судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку, а юридичним особам - відповідній службовій особі, яка розписується про одержання повістки. Розписка про одержання судової повістки з поміткою про дату вручення в той самий день особами, які її вручали, повертається до суду. Якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, які проживають разом з нею. У такому випадку особа, якій адресовано повістку, вважається належним чином повідомленою про час, дату і місце судового засідання, вчинення іншої процесуальної дії. У разі відсутності адресата (будь-кого з повнолітніх членів його сім`ї) особа, яка доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення. У разі відмови адресата одержати судову повістку особа, яка її доставляє, робить відповідну помітку на повістці і повертає її до суду. Особа, яка відмовилася одержати судову повістку, вважається повідомленою.
Відповідно до ч. 1 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.
У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місце знаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.
На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами.
Недобросовісним користування процесуальними правами вважається, зокрема, заявлення численних необґрунтованих відводів суддям, нез`явлення представників учасників судового процесу в судові засідання без поважних причин та без повідомлення причин, подання необґрунтованих клопотань про вчинення судом процесуальних дій, подання зустрічних позовів без дотримання вимог ЦПК, одночасного оскарження судових рішень в різних видах проваджень, подання апеляційних та касаційних скарг на судові акти, які не можуть бути оскаржені тощо. Подібна практика, спрямована на свідоме невиправдане затягування судового процесу, порушує права інших учасників судового процесу та суперечить вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку. 
Сторони по справі були освідомленні про перебування в Одеському апеляційному суді на перегляді даної цивільної справи, про що свідчать подані до суду заяви та клопотання, письмові пояснення по справі, однак від отримання поштової кореспонденції сторони ухилялись. Крім того, сторони по справі повинні проявляти процесуальну зацікавленість рухом своєї справи та її розглядом. 
Тому, слід визнати, що сторони самостійно розпорядились своїми процесуальними правами та не з`явились в судове засідання до Одеського апеляційного суду з причин, які не є поважними.
Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Явка сторін не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.
Якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін, освідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Повне судове рішення виготовлене 05 квітня 2021 року. 
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у апеляційних скаргах доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги відповідача ОСОБА_1 та третьої особи ОСОБА_2 підлягають задоволенню частково за таких підстав.
У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
За загальними правилами статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право  на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.
У статті 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Раду Української PCP від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ та набрала чинності для України з 27 вересня 1991 року, закріплено, що   в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
Відповідно до частин першої та другої статті 27 названої Конвенції, держави-учасники визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей.
У частині  8 статті 7 СК України зазначено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).
Статтею 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Отже, обсяг відповідальності батьків не залежить від проживання їх разом чи окремо від дитини, і цей факт не звільняє від обов`язку забезпечувати такі умови життя дитини, які є достатніми для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, соціального та духовного розвитку.
Згідно із частиною 2 статті 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (частини  1, 2 статті 155 СК України).
Статтею 180 СК України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а у випадках, передбачених статтями 198, 199 цього Кодексу, – і своїх повнолітніх дочку, сина.
Батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати (стаття 198 СК України). 
Відповідно до частин першої, другої статті 199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання.
Згідно зі статтею 200 СК України, суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.
У частині 1 та 2 статті 182 СК України визначено, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Статтею 201 СК України передбачено, що до відносин між батьками і дочкою, сином щодо надання їм утримання застосовуються норми статей 187, 189-192 і 194-197 цього Кодексу.
Відповідно до частини першої статті 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу – із дня подання такої заяви.
Судом першої інстанції встановлено, що сторони у справі ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували у шлюбі з 22 серпня 1998 року по 22 травня 2003 року (а.с. 4 зв, 6) та мають повнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження (т. 1, а.с. 7).
Постановою Конотопського міського суду Сумської області від 12 грудня 2002 року з відповідача ОСОБА_1 на користь позивачки ОСОБА_3 стягнуто аліменти у розмірі 1/4 частини доходу на утримання сина, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с. 9), 15 вересня 2014 року на виконання вказаної постанови суду видано дублікат виконавчого листа на підставі ухвали Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 08 вересня 2014 року (т. 1, а.с. 10, 10зв.). 
Добровільно відповідач відмовлявся сплачувати аліменти на утримання сина, що підтверджується листом командира військової частини № НОМЕР_1 ОСОБА_9 №154/54/13-29 від 19.01.2015р., а саме, наявністю заборгованості у розмірі 17 769,  21 гривень (а.с. 16). У листі командувача ВМС Збройних  сил  України   ОСОБА_10 за №154/11/1-3999 від 13.09.2014р. зазначається про відсутність у ОСОБА_1 бажання у добровільному порядку сплачувати аліменти (т. 1, а.с. 14).
Відповідно до довідки №760 від 27.03.2017р. з Одеського національного політехнічного університету, ОСОБА_4 дійсно є студентом 1 курсу АС-163 відділення денної форми навчання, закінчення навчання планується 31 липня 2020 року (т. 1, а.с. 8).
Задовольняючи позов в повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що можливо стягнути з відповідача на користь  позивачки  аліменти на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з моменту пред`явлення позову до суду і до закінчення дитиною навчання, але не більше ніж до досягнення ОСОБА_4 двадцяти трьох років, а саме, до ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитись в повному обсязі неможливо, виходячи з наступного.
Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Так, частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.  Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення  для правильного вирішення спору.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Верховний Суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно – правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, – із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».
Проте, в суді першої інстанції та в суді апеляційної інстанції позивачкою не  доведено належним чином підстави позову, а саме, нею не надано належних та достовірних  доказів того, що відповідач має можливість сплачувати аліменти у визначеному позивачем розмірі.
Так, у пункті 18 постанови Пленуму «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15 травня 2006 року Верховний Суд України роз`яснив, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК) і виплачуються щомісячно.
Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.
Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК. При цьому необхідно мати на увазі, що зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення. Що ж до максимального розміру аліментів, які стягуються з боржника, то відповідно до ч. 3 ст. 70 Закону України від 21 квітня 1999 року N 606-XIV «Про виконавче провадження» він не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи.
Згідно із частини 3 статті 70 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року №1404-УІІІ, який набрав чинності з 05 жовтня 2016 року, загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати та інших доходів боржника не може перевищувати 50 відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі в разі відрахування за кількома виконавчими документами.
Конструкція статті 199 СК України передбачає обов`язок батьків утримувати своїх дітей, які продовжують навчання та у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, надавати таку допомогу до досягнення ними двадцяти трьох років або до припинення навчання. Тобто нормами даної статті не передбачено обов`язку саме продовження навчання.
У пункті 20 постанови Пленуму «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» №3 від 15 травня 2006 року Верховний Суд України роз`яснив, «обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.
Відповідно до ч. 3 ст. 199 СК право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів мають самі дочка, син, які продовжують навчатися, а також той із батьків, з яким вони проживають.
У разі заявлення позову одним із батьків суд може залучити до участі у справі (якщо залежно від її обставин визнає необхідним) повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися і на користь яких у зв`язку з цим стягуються аліменти.
Таким чином, обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів:  
досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років;
продовження ними навчання; 
потреба у зв`язку  з  цим  у  матеріальній  допомозі;  
наявність у  батьків можливості надавати таку допомогу.
Згідно із довідки в/ч НОМЕР_2 від 11.07.2018р. №01/685 грошове забезпечення позивачки ОСОБА_3 за період з 01.01.2017р. по 31.03.2018р. становить 184 515,03 грн., а середньомісячне грошове утримання 12 301,00 грн. (184 515,03 грн.:15 місяців) (т. 2, а.с. 43).
Відповідно до довідки Одеського національного політехнічного університету від 13.06.2018р. №1349/07-06, син сторін у справі ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , навчається в університеті, зарахований студентом  денної форми навчання за держаним замовленням с 01 вересня 2016 року наказом №548 від 06.08.2016р., плановий строк навчання з бакалаврської підготовки 30 червня 2020 року, в гуртожитку не проживає, адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_3  (т. 1, а.с. 2020).
Із довідок Одеського національного політехнічного університету про доходи від 13.06.2018р. №№182-184 вбачається, що ОСОБА_4 з вересня по грудень 2016 року отримав стипендію в розмірі 3 300 грн., за 2017 рік та з січня по червень 2018 року стипендію не отримував (т. 1, а.с. 221-223).
Згідно із наявних у справі щорічних декларацій про доходи за 2017 рік, відповідач ОСОБА_1  є військовослужбовцем і його задекларований дохід за місцем служби за 2017 рік становив 215 306 грн. (в середньому 17 942,16 грн. щомісячно без утримання податків), він декларує у власності автомобіль ФІАТ 2011, року випуску, вартістю 124 900 грн. та проживання однією сім`єю з дружиною ОСОБА_2 , та двома малолітніми доньками – ОСОБА_8 та ОСОБА_7 ,  ІНФОРМАЦІЯ_4 . 
Третя особа, ОСОБА_2 має постійне місце роботи – прокуратура АРК і на час перебування у відпустці по догляду за дітьми до досягнення ними 6-ти років за 2017 рік задекларувала пенсію у розмірі 168 425 грн. та соціальну допомогу на дитину з інвалідністю у розмірі 34 262 грн., проживання однією сім`єю з відповідачем ОСОБА_1 та спільну власність з ним, автомобілю ФІАТ 2011 року випуску, вартістю 124 900 грн. (т. 2, а.с. 123-143).
Рішенням Залізничного районного суду м. Сімферополя АР Крим від 19 листопада 2012 року, залишеним без змін апеляційним судом Автономної Республіки Крим від  12 березня 2013 року по справі №2-0107/2060/2012 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення аліментів та зміну розміру аліментів стягнуто аліменти на користь   ОСОБА_2 на утримання ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , по 1/8 частини заробітку (доходу) щомісячного на кожну дитину, починаючи з 01 серпня 2012 року й до їх повноліття (т. 1, а.с. 19-22).
Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 13 вересня 2017 року за заявою  ОСОБА_2 про видачу виконавчих листів на примусове виконання рішення Залізничного районного суду м. Сімферополя Автономної Республіки Крим від 19 листопада 2012 року у справі №2-0107/2060/2012 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення аліментів та зміну розміру аліментів, видані виконавчі листи (т. 1, а.с. 133, 140).
Постановою головного державного виконавця Першого Приморського відділу державної виконавчої служби м. Одеса Головного управління юстиції в Одеській області від 14 грудня 2017 року відкрити виконавчі провадження для примусового виконання виконавчих листів №6/756/276/17  від 15 вересня 2017 року (т. 1, а.с. 135-136, 144-145).
 Дитина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , знаходиться на обліку в Управлінні соціального захисту населення в Суворовському районі ДП та СП ОМР та є дитиною-інвалідом, потребує домашнього догляду, періодично проходить курси реабілітації у Дитячому реабілітаційному центі ім. Бориса Літвака (т. 1, а.с. 106, 107, 109).
 Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 17 листопада 2016 року по справі №522/4991/15 р. за позовом ОСОБА_2 до   ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – ОСОБА_3 , про стягнення аліментів – відмовлено.
Постановою апеляційного суду Одеської області від 13 грудня 2018 року по справі №522/4991/15 апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 листопада 2016 року залишено без змін.
Таким чином, на даний час ОСОБА_1 сплачує аліменти за кількома виконавчими документами та загальний розмір сплачуваних ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання дітей з урахуванням заборгованості складає 50% від загального розміру грошового забезпечення, що підтверджується довідкою в/ч  НОМЕР_3 від 13 березня 2018 року №78 (т.1, а.с. 111).
У постанові від 25 вересня 2019 року у справі №755/14148/18 Верховний Суд зробив висновок про те, що «факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини».
Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 
Відповідно до частини 4 статті 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права. 
Так, вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28–36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції – гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а  й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави  дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6  Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі – провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).
У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд  нагадує,  що  п.  1  статті  6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень,  але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.  Межі цього обов`язку можуть бути різними  в  залежності від характеру рішення.  Крім  того,  необхідно брати до уваги,  між іншим,  різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування,   що  випливає  зі  статті  6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення  від 09.12.94р., Серія A, N 303-A, параграф 29).
Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18  Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011р.) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року). 
Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства – обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011р.) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне – 17 червня  2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних  неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)
Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, застосовуючи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, роз`яснення Верховного Суду України, правові висновки Верховного Суду, з`ясовуючи наведені обставина справи, що мають значення для правильного вирішення спору, та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», колегія суддів, виконуючи повноваження суду апеляційної інстанції, дійшла висновку про те, що, повнолітній син сторін у справі потребує матеріальної допомоги, враховуючи засади справедливості, добросовісності та розумності, вік, стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів,  розмір аліментів на утримання повнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який навчається та який підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 , має бути визначений у розмірі 1/8 частини заробітку  (доходу) щомісяця до закінчення навчання чи до досягнення дитиною 23-річного віку –  у зв`язку з тим, яка з цих обставин настане першою. Відповідач ОСОБА_1 має матеріальну можливість сплачувати аліменти на утримання сина у визначену судом розмірі, оскільки загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати  та інших доходів боржника не буде перевищувати 50 відсотків заробітної плати.
Колегія суддів вважає, що такий розмір аліментів визначений з урахуванням  вимог сімейного законодавства та відповідає інтересам повнолітньої дитини сторін у справі, є необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини та достойного рівня його матеріального забезпечення. 
Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 та третьої особи    ОСОБА_2 про не доведеність позивачем обставин про проживання з нею ОСОБА_4 не можуть бути взятими до уваги, оскільки доказів, які б спростовували сумісне проживання позивача з сином ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_5 , відповідачами не надано. 
Інших правових доводів апеляційні скарги сторін у справі не містять.
У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28 жовтня 2010 року, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».
Таким чином, наведені в апеляційних скаргах сторін у справі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.
Тому, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог немає. 
Порушення судом норм процесуального права, а саме, ст. ст. 12, 81, 89, ЦПК України, та норм матеріального права, а саме, ст. ст. 182, 199, 200, 201 ЦК України, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для зміни рішення суду першої інстанції та задоволення позову частково й стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 на утримання повнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який навчається, аліменти у розмірі 1/8 частини заробітку (доходу) щомісяця до закінчення навчання чи до досягнення дитиною 23-річного віку в залежності від того, яка з цих обставин настане першою.
Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити частково,  рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12 лютого 2018 року змінити, позовні вимоги  ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо спору, ОСОБА_2 , про стягнення аліментів на повнолітню дитину задовольнити частково. 
Стягувати з   ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 ,  РНОКПП: НОМЕР_4 , на користь  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОККПП: НОМЕР_5 , аліменти на утримання повнолітнього сина   ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/8 частини усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи з 18 травня 2017 року та до закінчення дитиною навчання або до досягнення дитиною 23-річного віку. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції. 
Повний текст судового рішення складено: 05 квітня 2021 року.
Судді Одеського апеляційного суду:                                          М.М.Драгомерецький   

А.І.Дришлюк

                                                                                                                   Р.Д.Громік