Справа № 127/14288/20
Провадження № 22-ц/801/1384/2021
Категорія: 80
Головуючий у суді 1-ї інстанції Воробйов В. В.
Доповідач:Ковальчук О. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2021 року	Справа № 127/14288/20	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого               Ковальчука О. В.,
суддів:                          Сала Т. Б., Якименко М. М.,
за участі секретаря    Ліннік Я. С.       
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до Львівської дирекції акціонерного товариства «Укрпошта» про визнання дій протиправними, стягнення невиплаченої заробітної плати, компенсацію втрати частини доходів та моральної шкоди,
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою її представником – адвокатом Грушко Жанною Вячеславівною, на рішення Вінницького міського суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 07 квітня 2021 року у м. Вінниці суддею цього суду ОСОБА_2 , зі складанням його повного тексту 15 квітня 2021 року,
В С Т А Н О В И В:
В липні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Львівської дирекції акціонерного товариства «Укрпошта» про визнання дій протиправними, стягнення невиплаченої заробітної плати, компенсацію втрати частини доходів та моральної шкоди, мотивуючи його тим, що 01 листопада 2016 року її прийнято на роботу учнем оператора поштового зв`язку у відділення поштового зв`язку Львів-21, а 01 грудня 2016 року переведено оператором поштового зв`язку у цьому ж відділенні. Проте, згідно з наказом Міністерства оборони України від 23 грудня 2016 року позивача зараховано до складу Збройних сил України та призначено черговим офіцером зі зв`язку інформаційно-телекомунікаційного вузла військової частини НОМЕР_1 , тому з 30 грудня 2016 року її увільнено від виконання роботи на період військової служби в особливий період із збереженням посади та середньомісячного заробітку. За час проходження військової служби її оклад неодноразово підвищувався, проте заробітна плата роботодавцем не була відкорегована. 
Позивач зазначає, що відповідачем здійснювалась виплата заробітної плати, проте в неналежному розмірі. 
Вона неодноразово зверталася до роботодавця з вимогою про перерахунок та належну виплату заробітної плати, проте отримувала негативні відповіді, що завдало їй додаткових хвилювань та порушило нормальну життєдіяльність. 
Пославшись на викладене, з урахуванням уточнених позовних вимог, ОСОБА_1 просила суд визнати протиправними дії Львівської дирекції акціонерного товариства «Укрпошта» щодо здійснення нарахування та виплати середньомісячної заробітної плати з січня 2017 року по червень 2020 року в розмірі 98,18 грн; стягнути з відповідача суму невиплаченої середньої заробітної плати з урахуванням застосування коефіцієнту коригування з січня 2017 року по червень 2020 року в розмірі 56111,50 грн та компенсацію втрати частини доходів, у зв`язку з порушенням строків їх виплати в розмірі 5611,50 грн; стягнути з Львівської дирекції акціонерного товариства «Укрпошта» моральну шкоду в розмірі 20000,00 грн.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 07 квітня 2021 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Не погодившись із ухваленим рішенням, позивач, посилаючись на неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, в апеляційній скарзі просить оскаржуване рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.
Апеляційний суд відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін з таких підстав.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно з положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
З матеріалів справи вбачається, що відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 від 11 вересня 2019 року ОСОБА_3 змінила прізвище на ОСОБА_4 (а. с. 17, т. 1).
Зі змісту наказу (Розпорядження) ЛД УДППЗ «Укрпошта» № 830/К від 01 листопада 2016 року вбачається, що ОСОБА_3 була прийнята на роботу з 02 листопада 2016 року у Відділення поштового зв`язку Львів-21 на посаду учня оператора поштового зв`язку з окладом 2120,00 грн., тривалість робочого дня 40,00 год. (а. с. 19, т. 1).
Із записів у трудовій книжці ОСОБА_3 серії НОМЕР_3 вбачається, що 01 грудня 2016 року їй було присвоєно кваліфікацію оператора поштового зв`язку 3 класу та переведено оператором поштового зв`язку 3 класу у відділення поштового зв`язку Львів-21, на підставі наказу № 912/К від 01 грудня 2016 року (а. с. 20-22, т. 1).
Відповідно до припису № 28 від 29 грудня 2016 року та витягу з наказу № 274 від 30 грудня 2016 року (а. с. 23, 24, т. 1) ОСОБА_3 згідно з наказом Міністерства оборони України від 23 грудня 2016 року № 1227 було зараховано до складу Збройних Сил України та призначено черговим офіцером зі зв`язку інформаційно-телекомунікаційного вузла військової частини НОМЕР_1 . 
30 грудня 2016 року між Міністерством оборони України та ОСОБА_3 укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб офіцерського складу, за умовами якого остання зобов`язалась проходити військову службу у Збройних Силах України протягом строку контракту – 5 років, а в разі настання особливого періоду – понад установлений строк контракту (а. с. 25-26, т. 1).
У листі Львівської дирекції акціонерного товариства «Укрпошта» від 02 квітня 2020 року, адресованого позивачу, зазначено, що оплата праці під час мобілізації (відрядження) нараховується по середньому заробітку згідно Постанови КМУ «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» №100 від 08.02.1995 року. Тобто у випадку підвищення посадових окладів працівників на підприємстві, в установі, організації, що не відповідає актам законодавства або рішенням, передбаченим у колективних договорах (угодах), коригування середньої заробітної плати як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, не провадиться. На госпрозрахункових підприємствах коригування заробітної плати проводиться з урахуванням їх фінансових можливостей. Згідно угод між адміністрацією Львівської дирекції акціонерного товариства «Укрпошта» та обласною організацією профспілки працівників зв`язку Львівської дирекції, з урахуванням фінансових можливостей, встановлено коефіцієнт коригування 1,00 з 01 липня 2016 року, 1,01 з 01 червня 2018 року, 1,00 з 01 січня 2019 року, 1,01 з 01 липня 2019 року по теперішній час. Заробітна плата позивача під час мобілізації (відрядження) за період з січня 2017 року по теперішній час нарахована з врахуванням відповідних коефіцієнтів. Протягом періоду з січня 2017 року по теперішній час утримання ПДФО із заробітної плати під час мобілізації (відрядження) проводились із застосуванням відповідної податкової соціальної пільги, а середня заробітна плата нараховувалась згідно чинного законодавства (а. с. 32, т. 1).
На підтвердження здійснення відповідачем корегування коефіцієнтів в матеріалах справи містяться Угоди між адміністрацією Львівської дирекції акціонерного товариства «Укрпошта» та обласною організацією профспілки працівників зв`язку Львівської дирекції АТ «Укрпошта» від 28 грудня 2017 року, від 29 травня 2018 року, від 31 грудня 2018 року, від 25 червня 2019 року (а. с. 34-37, т. 1). Підставами укладення цих угод було підвищення посадових окладів.
З відповіді Львівської дирекції акціонерного товариства «Укрпошта», наданої на запит позивача 04 лютого 2020 року, вбачається, що оплата праці під час мобілізації (відрядження) нараховувалась по середньому заробітку за два попередні повні відпрацьовані місяці, оскільки перед настанням дати мобілізації було відпрацьовано лише 25 днів (один не повний місяць) із заробітком 1526,03 грн., середній заробіток за день склав: 61,04 грн. Проте у лютому 2020 року перераховано середній заробіток від фактично відпрацьованого часу. Відповідно заробітна плата для розрахунку склала: у листопаді 2016 року – 1526,03 грн. 25 днів, у грудні 2016 року – 2080,45 грн. 16 днів. Отже, середній заробіток склав 87,96 грн. (а. с. 29-31, т. 1).
Факт нарахування позивачу оплати часу виконання громадських обов`язків, під час проходження нею військової служби, підтверджується розрахунковими листами за період з січня 2017 року по травень 2020 року (а.с. 38-51, 56-58, т. 1). З розрахункового листа за лютий 2020 року вбачається, що позивачу дійсно було здійснено перерахунок середнього заробітку від фактично відпрацьованого часу, що не заперечується сторонами. Крім того, з розрахункових листів вбачається, що посадовий оклад позивача збільшувався наступним чином: з січня по березень 2017 року – 2190,00 грн.; з квітня 2017 року – 2200,00 грн.; з травня по червень 2017 року – 2320,00 грн.; з липня по жовтень 2017 року – 4300,00 грн.; з листопада по грудень 2017 року – 4380,00 грн.; з січня по березень 2018 року – 5000,00 грн.; з квітня по травень 2018 року – 5060,00 грн.; з червня 2018 року по червень 2019 року – 5065,00 грн.; з липня 2019 року по травень 2020 року – 7063,00 грн. Слід відзначити, що в усіх розрахункових листах містяться відомості про утримання із заробітної плати податку на доходи фізичних осіб, а також профвнеску з ФОП членів профспілки.
Також в матеріалах справи містяться відомості з Державного реєстру фізичних осіб – платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків за період з ІІ квартала 2016 року по ІІ квартал 2020 року (а. с. 52-55, 59-61, т. 1), в яких містяться відомості про нарахування і виплату відповідачем позивачу заробітної плати.
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Згідно з частиною першою статті 3 та статтею 4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.
Статтею 1 Закону України «Про оплату праці», частиною першою статті 94 КЗпП України визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Відповідно до частини першої статті 4 Закону України «Про оплату праці» джерелом коштів на оплату праці працівників госпрозрахункових підприємств є частина доходу та інші кошти, одержані внаслідок їх господарської діяльності.
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є, зокрема призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частини третьої статті 119 цього Кодексу.
Частиною 2 ст. 97 КЗпП України передбачено, що форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом.
Гарантії для працівників на час виконання державних або громадських обов`язків встановлені статтею 119 КЗпП України, відповідно до частини третьої якої за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Згідно зі статтею 39 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 КЗпП України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України «Про освіту».
Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою КМУ від 08 лютого 1995 року №100 (далі – Порядок № 100).
Підпунктом «л» пункту 1 Порядку № 100 встановлено, що цей порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.
У абзаці 3 пункту 2 Порядку №100 визначено, що у всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.
Згідно із абзацом 10 пункту 3 Порядку №100 працівникам, які були звільнені в запас з військової служби та повторно призвані (прийняті) на військову службу під час дії особливого періоду, обчислення середньої заробітної плати проводиться з урахуванням положень цього Порядку. Якщо розрахована в установленому порядку середня заробітна плата є нижчою від середньої заробітної плати, яка зберігалася за працівником протягом попереднього періоду військової служби, для розрахунку застосовується середня заробітна плата, яка зберігалася за працівником протягом попереднього періоду військової служби.
За змістом пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадиться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на два сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.
Відповідно до листа Міністерства соціальної політики України від 11 серпня 2014 року №1146/13/84-14 «Щодо нарахування середнього заробітку мобілізованим працівникам» середньоденна заробітна плата, яка зберігається за мобілізованим працівником, який був мобілізований у перший день своєї роботи на підприємстві, обчислюється шляхом ділення посадового окладу, встановленому йому в штатному розписі, на число робочих днів місяця, в якому він мав приступити до роботи та в якому його було мобілізовано.
Разом з тим, в листі Міністерства праці та соціальної політики України від 04 квітня 2006 року №260/13/84-06 зазначено, що при розрахунку середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження, який провадиться відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (із змінами), у разі підвищення тарифних ставок і окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими у колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення (п. 10 Порядку). Отже, у випадку, якщо на підприємстві з 1 лютого п.р. відбулося підвищення окладів за рішеннями, передбаченими у колективному договорі (угоді), для всіх працівників підприємства, заробітна плата за проміжок часу до підвищення коригується на коефіцієнт її підвищення. У разі зміни тарифної ставки (посадового окладу) працівника у зв`язку з присвоєнням вищого розряду, переведенням на іншу вищеоплачувану роботу (посаду) тощо таке коригування середньої заробітної плати не провадиться. Тобто у випадку підвищення посадових окладів працівників на підприємстві, в установі, організації, що не відповідає актам законодавства або рішенням, передбаченим у колективних договорах (угодах), коригування середньої заробітної плати як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, не провадиться.
Проте, п. 10 вказаного вище Порядку № 100 (в редакції чинній на час увільнення позивача від виконання роботи на період військової служби) визначено, що у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації, відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадження з урахуванням їх фінансових можливостей. Виходячи з відкоригованої таким чином заробітної плати у розрахунковому періоді, за встановленим у пунктах 6, 7 і 8 розділу ІV порядком визначається середньоденний (годинний) заробіток. У випадках, коли підвищення тарифних ставок і окладів відбулось у періоді, протягом якого за працівником зберігався середній заробіток, за цим заробітком здійснюються нарахування тільки в частині, що стосується днів збереження середньої заробітної плати з дня підвищення тарифних ставок (окладів).
У постанові Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 212/1268/13-ц (провадження № 61-13969св18) зроблено висновок про те, що на госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей, таке рішення приймається виконавчим органом підприємства, відповідно до повноважень, встановлених його статутом. Отже, чинним законодавством передбачено право підприємства визначати розмір коефіцієнта коригування для встановлення середньої заробітної плати при підвищенні тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, а тому відповідач, як госпрозрахункове підприємство, з урахуванням фінансових можливостей правомірно здійснив коригування заробітної плати в межах фінансових можливостей підприємства.
Згідно зі статтею 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 22 постанови від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», у справах, пов`язаних із вирішенням спорів про індексацію заробітної плати або компенсацію працівникам втрати її частини у зв`язку із затримкою її виплати, суди мають враховувати, що: 1) індексація заробітної плати провадиться в період між переглядами Верховною Радою України розміру мінімальної заробітної плати і здійснюється відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» і тих положень Порядку проведення індексації грошових доходів громадян, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 травня 1998 року № 663 (з внесеними змінами та доповненнями), котрі йому відповідають, підприємством, установою чи організацією, які виплачують заробітну плату, при її нарахуванні починаючи з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін, який перевищив 105 відсотків (величину порога індексації). За наявності зазначених умов у тому ж порядку індексації підлягає присуджена за рішенням суду сума заробітної плати, якщо ці умови настали у зв`язку з несвоєчасним виконанням рішення; 2) компенсація втрати частини заробітної плати провадиться згідно зі статтею 34 ЗаконуУкраїни «Про оплату праці» і Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427, підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності й господарювання своїм працівникам у будь-якому разі затримки виплати нарахованої заробітної плати (проіндексованої за наявності необхідних для цього умов) на один і більше календарних місяців, незалежно від того, чи була в цьому вина роботодавця, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифи на послуги зріс більше ніж на один відсоток.
Відповідно до статті 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрат частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.
З наведеного випливає, що обов`язок компенсації громадянам втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків їх виплати покладено на роботодавця під час нарахування заробітної плати, яка є щомісячним платежем, за наявності зазначених умов, а не разової виплати.
Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним в постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 487/763/17 (провадження № 61-26024св18).
Конституційний Суд України у Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 дійшов висновку, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги (пункт 2.2), працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Це право працівника відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим конституційного принципу верховенства права та не порушує балансу прав і законних інтересів працівників і роботодавців (пункт 2.3).
Відповідно до статті 4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрат частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).
Згідно зі статтею 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 3, 9 постанови від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, у порушенні нормальних життєвих зав`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її правильного вирішення, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні заявлених позовних вимог з огляду на те, що при визначені середньомісячної заробітної плати позивача відповідач обчислив її середньоденний заробіток відповідно до положень Порядку № 100, водночас з урахуванням своїх фінансових можливостей як госпрозрахункове підприємство правомірно зменшив розмір коефіцієнта коригування для встановлення середньої заробітної плати при підвищенні посадових окладів, а отже, не порушив прав позивача на оплату праці. Внаслідок дотримання відповідачем вимог законодавства і локальних актів щодо встановлення певного коефіцієнту коригування заробітної плати, відсутні підстави для стягнення на користь позивача невиплаченої середньої заробітної плати за спірний період, а також - компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати та відшкодування моральної шкоди.
Такі висновки апеляційного суду узгоджуються з висновками Верховного Суду у постанові від 14 квітня 2021 року у справі № 264/1072/19.
Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач протиправно встановив коефіцієнт коригування меншим, ніж передбачено Порядком, апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки за наявності об`єктивних причин, пов`язаних з фінансовими труднощами, у відповідача була відсутня можливість провести коригування заробітної плати позивача на коефіцієнт підвищення.
Доводи апеляційної скарги щодо недоведеності фінансової неспроможності відповідача у зв`язку з відсутністю в матеріалах справи доказів щодо його фінансових можливостей, апеляційний суд відхиляє, оскільки в матеріалах справи містяться угоди між адміністрацією Львівської дирекції акціонерного товариства «Укрпошта» та обласною організацією профспілки працівників зв`язку Львівської дирекції АТ «Укрпошта» від 28 грудня 2017 року, від 29 травня 2018 року, від 31 грудня 2018 року, від 25 червня 2019 року щодо встановлення корегуючого коефіцієнта, які стосувалися всіх випадків збереження за працівниками середньої заробітної плати. Водночас, вказані угоди про встановлення розміру коефіцієнта, на який коригують заробітну плату, не були предметом оскарження, є чинними і обов`язковими для виконання на підприємстві.
Всі інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів, однак на правильність висновків суду першої інстанції не впливають та їх не спростовують.
Крім того, доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права не містять посилань на такі порушення, що призвели до неправильного вирішення страви, тому, з огляду на положення ч. 2 ст. 376 ЦПК України, не можуть бути підставою для скасування рішення.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а вказане рішення - без змін.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 - 384, 389 ЦПК України, суд,
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , подану її представником – адвокатом Грушко Жанною Вячеславівною, залишити без задоволення, рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 07 квітня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили із дня її прийняття.
Касаційна скарга на постанову може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів із дня складання повного тексту постанови.

Головуючий                                          О. В. Ковальчук
Судді :                                            Т. Б. Сало
     М. М. Якименко

Повний текст постанови виготовлено 29 червня 2021 року.