12.05.21
22-ц/812/916/21
Справа №489/1405/20
Провадження № 22-ц/812/916/21
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А
Іменем України
11 травня 2021 року                                                                 м. Миколаїв
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ 
головуючого - Яворської Ж.М.,
суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,
при секретарі судового засідання - Богуславській О.М.,
за участі представника позивача - ОСОБА_1 , 
представника третьої особи - ОСОБА_5,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження 
апеляційну скаргу
ОСОБА_2 
на рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 09 березня 2021 року, ухвалене головуючим суддею Коваленком І.В., повний текст складено 10 березня 2021 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,-

В С Т А Н О В И В:
У березні 2020 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Укргазбанк» (далі - ПАТ АБ «Укргазбанк»), про поділ спільного майна подружжя.
Обґрунтовуючи позовні вимоги вказувала, що 31 липня 2010 року між нею та ОСОБА_2 було зареєстрований шлюб, який розірвано рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 03 березня 2020 року. 
За період шлюбних відносин, за спільні кошти ними було придбано квартиру АДРЕСА_1 та автомобіль марки Nissan, модель Maxima, 1995 року випуску, які були оформлені на відповідача, так як на той час це не мало для них принципового значення. 
Кошти на придбання квартири були сплачені за рахунок заощаджень подружжя у сумі 125 375 грн. та кредитних коштів у сумі 304000 грн., які було отримано за кредитним договором №012/216/2К/И-12 від 27 лютого 2012 року, укладеним між ПАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_2 на строк до 26 липня 2027 року. У забезпечення виконання кредитних зобов`язань за кредитним договору, в іпотеку банку передано вищевказану квартиру.
З червня 2019 року фактичні шлюбні відносини між сторонами припинені. З цього часу відповідач не проживає з позивачем однією сім`єю. 
Судовим наказом цього ж суду від 30 січня 2020 року з відповідачем на користь позивача стягнуто аліменти на утримання доньки у розмірі 1\2 частки з усіх видів його заробітку, до повноліття дитини.
Після розлучення, позивач разом з донькою та сином від першого шлюбу продовжує проживати в спірній квартирі. Відповідач хоч і зареєстрований в квартирі, але в ній не проживає.
Наприкінці січня 2020 року позивач помітила, що на автомобілі змінені номера державної реєстрації. Від відповідач їй стало відомо, що він продав спірний автомобіль своєму брату ОСОБА_4 .
Вказаний автомобіль було відчужено ним без її погодження (волі) не в інтересах сім`ї. Відповідач категорично відмовляється виплати їх половину коштів отриманих від продажу автомобіля. Крім того, він не визнає права позивача на спірну квартиру, вважає себе одноосібним власником та добровільно поділи її не бажає.
Посилаючись на те, що вказане майно є спільним майном подружжя, вирішити спір у добровільному порядку неможливо, позивач просила визнати за нею право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 ; стягнути з ОСОБА_2 на її користь компенсацію Ѕ частини автомобіля у розмірі 35855 грн.
Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 09 березня 2021 року позов задоволено частково.
В порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію вартості Ѕ частини автомобіля марки Nissan, модель Maxima, 1995 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 у розмірі 33020,00 грн., 4972,50 грн. витрат, понесених на професійну правничу допомогу та 2748,54 грн. судового збору
У іншій частині позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_2 оскаржив його в апеляційному порядку.
Мотивуючи доводи апеляційної скарги вказував, що судом першої інстанції було неправильно застосовано норми матеріального та порушено норми процесуального права, внаслідок чого було прийнято незаконне і необґрунтоване рішення, тому просив про його скасування та ухвалення нового судового рішення, яким частково задовольнити позовні вимоги ОСОБА_3 та визнати за нею право власності на 1/3 спірної квартири, а у задоволенні позовних вимог щодо компенсації вартості Ѕ частини автомобілю відмовити. Визнати особистою приватною власністю подружжя 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 . 
Так зокрема вказував, що порушення норм процесуального права полягало у тому, що розгляд справи відбувався у порядку спрощеного позовного провадження, тоді як суд першої інстанції не мав такого права, оскільки ціна позову на момент розгляду справи перевищувала 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Також вказував, що судом першої інстанції відмовлено у задоволенні його клопотання про перенесення розгляду справи для забезпечення можливості звернутися із зустрічною позовною заявою.
Як на порушення судом норм матеріального права посилався на те, що суд не дав оцінку тій обставині, що він самостійно до теперішнього часу сплачує кредит, який вони отримали разом з позивачкою для придбання спірної квартири. Зважаючи на такі обставини його частка у спірному нерухому майні складає 2/3 частки, а позивачки 1/3.
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивачки - адвокат Сорочан Є.В. не погоджується з апеляційною скаргою, та просить про її відхилення, залишивши рішення суду першої інстанції без змін.
Правом на подачу відзиву третя особа не скористалася.
У суді апеляційної інстанції представник позивача апеляційну скаргу не визнав, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Представник третьої особи апеляційну скаргу визнав, просив її задовольнити, а рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволені позову.
Позивач у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином.
Від представника відповідача до суду надійшло клопотання про розгляд справи без участі відповідача, оскільки він перебуває за межами України та його представника, у зв`язку х її зайнятістю в іншому суді. Доводи апеляційної скарги підтримують, просять її задовольнити, рішення суду скасувати, ухваливши нове про відмову у задоволені позову та визнання за відповідачем особистою приватною власністю 2/3 частки спірної квартири.
Заслухавши доповідь судді, осіб, які з`явилися у судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у встановлених ст. 367 ЦПК України межах, суд приходить до висновку, що апеляційна задоволенню не підлягає.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).
Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій (ч. 5 ст. 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Рішення суду вказаним положенням закону відповідає в повні мірі
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Статтею 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.
Норми СК України у ст.ст.57,60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.
Зокрема, відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.
Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно зі ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до ч.1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Частиною першою статті 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «[…] майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».
Тобто ті, кошти, які отримує чоловік/дружина є їхньою особистою власністю лише в тому випадку, якщо їх отримання не було спрямовано на витрату в інтересах сім`ї.
Разом з тим, відступити від засади рівності часток подружжя при вирішенні спору про поділ майна суд може на підставі ч.2,3 ст.70 СК України за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.
Відповідно до норм ч.1 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші чи інше майно, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Норма ч.3 ст.61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.
Відповідно до ч.2 ст.73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби.
Отже, за спільними зобов`язаннями подружжя останнє відповідає усім своїм майном.
Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (частина перша статті 68 СК України). Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).
Таким чином правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.
Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, що 31 липня 2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб, який рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 03 березня 2020 року розірвано (а.с.12,14).
За час спільного проживання сторонами придбано квартиру АДРЕСА_1 та автомобіль марки Nissan, модель Maxima, 1995 року випуску, які були оформлені на відповідача (а.с.7,8).
Судом встановлено, що вказана квартира є предметом іпотеки згідно іпотечного договору від 27 липня 2012 року, укладеного між ПАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_2 в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 012/216/2К/И-12 від 27 липня 2012 року, строк дії якого до 27 липня 2027 року (а.с.24-26).
Зобов`язання за кредитним договором також забезпечені договором поруки № 012/216/2П/1-1 від 27 липня 2012 року, поручителем за яким є позивач ОСОБА_3 .
Кредитні зобов`язання за кредитним договором не виконано. Станом на 17 лютого 2021 року заборгованість за договором становить 130 001 грн.40 коп., що підтверджується розрахунком ПАТ «Укргазбанк» ( а.с.102)
У постанові від 09 січня 2020 року у справі № 367/7110/14-ц (провадження № 61-12957св19) Верховний Суд дійшов висновку, що спірне майно придбане за кредитні кошти, отримані подружжям під час шлюбу, відтак, право на це майно в рівних частках набули і позивач, і відповідач, при цьому боргові зобов`язання є спільними для обох із подружжя, незалежно від того, із ким із подружжя укладений кредитний договір. У зв`язку із зазначеним вище відсутні підстави для відступлення від засад рівності часток у спільному майні подружжя 
У цьому ж контексті Верховний Суд у постанові від 13 лютого 2020 року у справі № 320/3072/18 (провадження № 61-5819св19) зазначає, що наявність боргів подружжя та виникнення зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів, не змінює статусу спільності набутого під час шлюбу майна за позичені кошти, які були використані в інтересах сім`ї, а саме на придбання цього майна. Доводи щодо внесення одним із подружжя коштів у рахунок погашення кредитних зобов`язань не мають правового значення, оскільки в розумінні вимог ст.57 СК України спірне майно не є особистою приватною власністю відповідача, а останній не позбавлений можливості, за наявності правових підстав, ставити питання щодо повернення за рахунок позивача половини сплачених ним після розірвання шлюбу коштів в рахунок погашення кредиту, як солідарного боржника. Верховний Суд указує, що суди дійшли правильного та обґрунтованого висновку, що спірне нерухоме майно, придбане подружжям під час перебування у шлюбі та за кредитні кошти, які використані в інтересах сім`ї, підлягає поділу між ними в рівних частинах.
Зважаючи на вищенаведене, аргументи апеляційної скарги про те, що відповідач особисто сплачує кошти на погашення кредиту, а відтак має право на 2/3 частки спірної квартири і це є його особистою приватною власністю, з огляду на судову практику, не мають правового значення.
Колегія суддів відхиляє посилання в апеляційній скарзі на те, що сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єкта права спільної сумісної власності подружжя, оскільки таке спростовується умовами договору купівлі-продажу від 27 липня 2012 року ( абз.2 п.3), квартира, яка є предметом цього договору, придбавається за спільні сумісні грошові кошти подружжя у спільну сумісну власність, цей договір укладається в інтересах сім`ї та за згодою другого з подружжя ОСОБА_3 .
Суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог, дійшов обґрунтованого висновку про те, що вказана квартира є спільним майном подружжя, відсутні підстави для відступлення від засад рівності часток подружжя, тому частки позивача та відповідача як співвласників спірного майна у праві спільної сумісної власності є рівними та становлять по 1/2 частині спірного житлового будинку за кожним із них.
Колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне зазначити, що якщо один із колишнього подружжя в повному обсязі виконав зобов`язання, то він у порядку ч.1 ст.544 ЦК України має право на зворотну вимогу (регрес) до іншого з подружжя у відповідній частині».
Як вже вище зазначалося, в період шлюбу сторони придбали автомобіль марки Nissan, який був оформлений на відповідача ОСОБА_2 25 травня 2018 року, що підтверджується Свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 .
Судом встановлено і таке не заперечується представником відповідача, що спірний автомобіль відповідач продав іншій особі - брату ОСОБА_4 за ціною 66040,00 грн., що підтверджується договором купівлі-продажу від 14 січня 2020 року № 4841/2020/1873720.
Отже, встановивши, що автомобіль придбаний під час шлюбу сторін, є спільною сумісною власністю подружжя, проте відповідач відчужив його без згоди позивача як іншого із подружжя, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню грошова компенсація вартості 1/2 частини спірного транспортного засобу.
Сторонами рішення суду щодо суми, яка підлягає стягненню в рахунок компенсації вартості автомобіля учасниками справи не оскаржується, а тому апеляційним судом не переглядається.
Аргументи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 знала про відчуження цього автомобіля, бо при зверненні до суду з позовом про розірвання шлюбу зазначала про відсутність спору про майно, яке набуте за час шлюбу не заслуговують на увагу, оскільки таке посилання не є доказом на підтвердження обставин обізнаності про відчуження майна в силу приписів ст.ст.76-80 ЦПК України і не є перешкодою для зверненню до суду з відповідним позовом (про поділ майна).
Інших належних, допустимих та достовірних доказів про обізнаність позивача про відчуження відповідачем спірного майна останнім до суду не надано.
Доводи апеляційної скарги щодо розгляду судом справи в порядку спрощеного позовного провадженні, тоді як такий повинен був відбуватися у загальному позовному провадженні, а відтак рішення суду першої інстанції підлягає обов`язковому скасуванню колегія суддів апеляційного суду не приймає до уваги з огляду на наступне.
Згідно з ч.4 ст.19 ЦПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.
Відповідно до ч.4 ст. 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.
Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що спрощене позовне провадження застосовується для розгляду малозначних справ, крім справ передбачених ч.4 ст.274 ЦПК України.
Предметом позову у даній справі є поділ майна подружжя.
Відповідно до ч.1,2 ст.176 ЦПК України, ціна позову визначається: у позовах про стягнення грошових коштів - сумою, яка стягується, чи оспорюваною сумою за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку; у позовах про визнання права власності на майно або його витребування - вартістю майна.
Згідно звіту про оцінку майна, вартість спірної квартири становить 481040 грн.
Оскільки позивач просила про визнання за нею права власності на Ѕ спірної квартири, тому ціна позову за таку вимогу становить 240 520 грн. (481040:2), ціна позову за вимогу про стягнення Ѕ вартості автомобіля становить 35855 грн., тобто сумою, яку позивач просила стягнути на свою користь.
Частиною 10 ст.176 ЦПК України передбачено, що ціна позову у позовах, що складаються з кількох самостійних вимог, - загальною сумою всіх вимог.
За такого, ціна позову у даній справі становить 276375 грн. (240520+35855).
Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).
Отже, справи ціна позову в яких не перевищує сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними в силу вимог закону. В інших випадках справи незначної складності можуть бути визнані судом малозначними, але з урахуванням вимог ЦПК України.
При цьому розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.
Станом на 01 січня 2020 року, в якому подана позовна заява, розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб в Україні становив 2 102 гривні, у зв`язку з чим, сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб становить 210 200 гривень, а двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму - 5250500 грн.
Отже, ця справа не є справою з ціною позову, яка перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Зазначена справа не становить значної складності для вирішення судами та не належить до винятків із цієї категорії, передбачених п.2 ч.6 ст. 19 ЦПК України.
Отже, вказана справа є малозначною та підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з постановлення ухвали про такий, що і було зроблено судом першої інстанції.
Наведені у апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до незгоди з висновком суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки цим судом, який їх обґрунтовано спростував.
За приписами ч.1 ст.193 ЦПК України відповідач має право пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву.
Як вбачається із змісту ухвали суду про прийняття до розгляду та відкриття провадження по справі від 05 травня 2020 року, справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження із повідомленням учасників справи; відповідачеві визначено п`ятнадцятиденний строк з вручення цієї ухвали для подання відзиву на позов.
За матеріалами справи ОСОБА_2 20 травня 2020 року отримав поштове відправлення від суду першої інстанції (ухвала, позов з додатками). Отже, в строк до 05 червня 2020 року він мав право звернутися із зустрічним позовом до суду (а.с.66). 
Лише 02 вересня 2020 року до суду від нього надійшла заява в якій він заперечував проти задоволення позову та просив відкласти розгляд справи для укладання договору на надання йому правової допомоги. Вдруге, з такою заявою, він звернувся 23 листопада 2020 року, проте правом на подачу зустрічного позову у визначені ухвалою суду від 05 травня 2020 року строк не скористався. А відтак, доводи апеляційної скарги про ігнорування судом клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи, як розумілось у підготовчому засіданні, для надання можливості подати зустрічну позовну заяву, не заслуговують на увагу (а.с.67).
Більш того, за приписами абз.2 ч.3 ст.279 ЦПК України підготовче засідання при розгляді справи у порядку спрощеного провадження не проводиться.
Колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні в матеріалах справи докази та обставини справи, вважає, що висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, законними та обґрунтованими, підтверджуються матеріалами справи.
Вагомих, достовірних та достатніх доказів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.
Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. 376 ЦПК України могли б бути підставами для його скасування, тому апеляційну скаргу у відповідності до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Як вбачається із матеріалів справи, до відзиву представником позивача адвокатом Сорочаном Є.В. надано копію додаткової угоди №1 від 27 квітня 2021 року до договору про надання правової допомоги від 13 березня 2020 року, копію акту наданих послуг від 27 квітня 2021 року на суму 2500 грн. та копію квитанції до прибуткового ордеру №3 від 27 квітня 2021 року про сплату цих коштів, просив про їх долучення та вирішення при ухваленні судового рішення за результатами перегляду апеляційній скарзі питання про відшкодування витрат ОСОБА_3 за надану їй правничу допомогу в апеляційній інстанції. Відзив з додатками було направлено відповідачеві 28 квітня 2021 року.
Зважаючи на приписи ст. ст.137,141 ЦПК України, відсутності заперечень щодо неспівмірності витрат, з відповідача на користь позивача належить стягнути 2500 грн. судових витрат за надання правничої допомоги.
Оскільки рішення суду першої інстанції залишається без змін, відсутні передбачені законом підстави для розподілу судових витрат за розгляд справи апеляційної інстанції в частині сплаченого апелянтом судового збору.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 09 березня 2021 року залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , НОМЕР_4 ) - 2500 (дві тисячі п`ятсот) грн. судових витрат за надання правничої допомоги.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий                                                                 Ж.М. Яворська
Судді                                                                         Т.М. Базовкіна
Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 12 травня 2021 року.