П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

14 квітня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 494/136/15-а	
Головуючий в 1 інстанції: Тимчук Р.М.
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі: 
головуючої судді: Шевчук О.А.
суддів: Єщенко О.В., Федусика А.Г. 

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Іванівського районного суду Одеської області від 16.10.2020 р. по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Маринівської сільської ради Березівського району Одеської області, Управління Державного казначейства у Березівському районі Головного управління Державного казначейства України в Одеській області, третя особа Управління соціального захисту населення Березівської районної державної адміністрації Одеської області про визнання протиправними дій та стягнення коштів,
В С Т А Н О В И Л А:
ОСОБА_1 звернулася до суду першої інстанції з позовом в якому, просила визнати незаконними дії секретаря Маринівського сільської ради Березівського району Одеської області щодо видачі довідки №488 від 02.10.2014 року, яка містить недостовірну інформацію, стягнути з відповідача 12000 грн. недоотриману соціальну допомогу та 8000 грн. моральної шкоди.
В обґрунтування позовних вимог зазначила, що в жовтні 2014 року секретар Маринівської сільської ради видала позивачу довідку про склад сім`ї, яка містить недостовірні дані щодо її членів, внаслідок чого її родина була позбавлена соціальної допомоги, та основного джерела доходу.
Рішенням Іванівського районного суду Одеської області від 16.10.2020 р. позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Суд визнав незаконними дії секретаря Маринівської сільської ради Березівського району Одеської області Гуцуляк О.А. щодо видачі довідки №488 від 02.10.2014 року, яка містить недостовірну інформацію. В іншій частині стягнення недоотриманої соціальної допомоги та моральної шкоди відмовив.
Не погоджуючись з таким рішенням, ОСОБА_1 надала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, в частині відмови у стягненні з відповідача недоотриманої соціальної допомоги та моральної шкоди, та ухвалити у відповідній частині нову постанову про задоволення вимог. Доводами апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції при вирішенні спору не надав належної правової оцінки наданому позивачем розрахунку шкоди від 30.01.2015 року, а також письмовим обґрунтуванням щодо моральної шкоди.
Відповідно до п. 3 ч. 6 ст. 12 КАС України дана справа відноситься до категорії незначної складності. 
Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є матір`ю двох малолітніх дітей ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 )., у зв`язку з чим отримує соціальну допомогу одиноким матерям, та державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям.
02 жовтня 2014 року ОСОБА_1 звернулась до Маринівської сільської ради Березівського району із проханням надати довідку про склад сім`ї.
Цього ж дня, секретар сільської ради видала позивачу довідку за №488, згідно якої до складу її сім`ї, окрім синів входить співмешканець ОСОБА_4 .
На думку позивача, безпідставне внесення відповідачем у довідку про склад сім"ї громадянина ОСОБА_4 , позбавила її соціальної допомоги, внаслідок чого її родина залишились без засобів існування, що стало підставою звернення до суду з відповідним позовом.
Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача, з приводу незаконності дій секретаря Маринівської сільської ради Березівського району Одеської області ОСОБА_5 щодо видачі позивачу довідки №488 від 02.10.2014 року, яка містить недостовірну інформації. Разом з тим, суд першої інстанції відмовив позивачу у задоволенні вимог про стягнення матеріальної шкоди у сумі 12000 грн. та моральної шкоди у сумі 8000грн. посилаючись на їх необґрунтованість.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Згідно роз`яснень, які містяться в постанові Пленуму ВС України № 4 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб (п.3 постанови).
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, має на меті, як компенсацію потерпілому завданих збитків, так і запобігання вчинення суб`єктом владних повноважень такого у майбутньому, зокрема, шляхом здійснення превентивних заходів для удосконалення виконання своїх функцій, спрямованих на інтереси людини.
Разом з тим, моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати у повному обсязі, оскільки не має (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не є (і не може бути) адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.
З огляду на природу інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності.
Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією, що міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 19.12.2018р. у справі № 640/14909/16-ц, від 04.03.2019р. у справі № 295/443/17, від 08.05.2019р. у справі № 233/3464/17, від 15.08.2019р. у справі №823/782/16.
Ознайомившись з матеріалами справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення з відповідача моральної шкоди у сумі 7000грн, оскільки з наданих документів, зокрема, письмових пояснень неможливо встановити, в чому полягає моральна шкода, чим підтверджується факт її заподіяння, яких саме моральних (душевних/психічних) страждань зазнала позивач від дій відповідача, також у справі відсутній детальний розрахунок завданої моральної шкоди.
Також, судова колегія не вбачає правових підстав для відшкодування позивачу недоотриманої соціальної допомоги у сумі 12798,72 грн., виходячи з наступного.
Стаття 1166 ЦК містить загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду.
Так, відповідно до частини 1 статті 1166 ЦК майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Згідно із частинами 1-3 статті 22 ЦК особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Збитками є:
1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);
2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Ознайомившись зі змістом наданого позивачем розрахунку завданої шкоди, судова колегія встановила, що останній ґрунтується на даних довідки Управління соціального захисту населення Березівської районної державної адміністрації №75 від 25.01.2015 року щодо виплаченої позивачу державної соціальної допомоги з квітня 2014року по вересень 2015 року.
Враховуючи, що вищевказана довідка не містить інформації про кошти, які ОСОБА_1 мала отримати у період з вересня 2014 року по березень 2015 року, судова колегія вважає, що наданий позивачем розрахунок ґрунтується виключно на припущеннях, та непідтверджений належними доказами.
Крім того, в матеріалах справи наявна довідка Березівського р/с Одеської області від 17.02.2016р., зі змісту якої вбачається, що січні, лютому та березні 2015 року позивач отримувала державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям у сумі 3902,58 грн. (том. 1 а.с.73)
Таким чином, розрахунок шкоди від 15.01.2015 року на який посилається апелянт не відповідає встановленим обставинам у справі.
З огляду на наведені норми законодавства та встановлені обставини справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем не доведено розмір моральної шкоди та матеріальних збитків, а тому вказані вимоги є безпідставними та задоволенню не підлягають.
Згідно з п.30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
Крім того, згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Доводи апеляційної скарги не підтверджені жодними доказами, які б спростовували висновки суду першої інстанції. У ній також не наведено інших міркувань, які б не були предметом перевірки судом першої інстанції та щодо яких не наведено мотивів відхилення наведеного аргументу.
Оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.
Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції, відповідно до ч.5 ст.328 КАС України, в касаційному порядку оскарженню не підлягають.
Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Постанову Іванівського районного суду Одеської області від 16.10.2020 р.– залишити без змін.
Відповідно до ст. 325-328 КАС України постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає крім випадків: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Головуюча суддя:                                                                                          О.А. Шевчук

Суддя:                                                                                                             О.В. Єщенко

Суддя:                                                                                                              А.Г. Федусик