ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/3470/20                                                                     

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

08 червня 2021 року                                                                                            м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Судді-доповідача: Бужак Н. П.
Суддів: Костюк Л.О., Кобаля М.І.
За участю секретаря: Вінокурової І.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 25 березня 2021 року, суддя Басай О.В., у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Київській області про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,- 

У С Т А Н О В И Л А:  

ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Київській області про  визнання протиправним та скасування наказу Головного управління Національної поліції в Київській області від 16.03.2020 №192 про притягнення до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення зі служби в поліції ОСОБА_1 ; про визнання протиправним та скасування  наказу Головного управління Національної поліції в Київській області від 27.03.2020 №94 о/с, яким старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції за п. 6 (у зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту) ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію»; про  поновлення ОСОБА_1 на службі в поліції на посаді старшого слідчого слідчого відділення поліції №2 Білоцерківського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київській області; про стягнення з Головного управління Національної поліції у Київській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу.
Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 25 березня  2021 року адміністративний позов залишено без задоволення.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1  звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, осіб, що з`явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлено, що  позивач з 01.09.2012 проходив службу в органах внутрішніх справ, а з 07.11.2015 його прийнято на службу до Національної поліції (т. 1, а.с. 14).
Наказом Головного управління Національної поліції в Київській області від 11.02.2020 №258 призначено службове розслідування за відомостями, викладеними у доповідній записці УКЗ ГУНП в Київській області від 15.01.2020 №377 (т. 1, а.с. 56).
За результатами службового розслідування складено висновок, що був затверджений 24.02.2020 т.в.о. начальника Головного управління Національної поліції в Київській області, відповідно до якого встановлено наступне.
09.01.2020 до Головного управління з Білоцерківського ВП ГУНП в Київській області надійшла інформація щодо повідомлення про підозру старшому слідчому СВ відділення поліції №2 Білоцерківського ВП ГУНП у Київській області старшому лейтенанту поліції ОСОБА_1 .
Того ж дня,  09.01.2020 працівниками слідчого управління ГУ СБУ у м. Києві та Київській області у рамках досудового розслідування кримінального провадження, внесеного 07.02.2018 до ЄРДР за №42018111190000042, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 366, ч. 4 ст. 358 КК України оголошено про підозру у їх вчиненні ОСОБА_1 .
Зі змісту повідомлення про підозру встановлено, що ОСОБА_1 , перебуваючи на посаді слідчого СВ Миронівського ВП ГУНП в Київській області, у рамках досудового розслідування кримінального провадження, внесеного 22.05.2017 до ЄРДР за №12017110220000218, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України вчинив службове підроблення та використав завідомо підроблені документи (т. 1, а.с. 57-65).
Наказом Головного управління Національної поліції в Київській області від 16.03.2020 №192 позивача притягнено до дисциплінарної відповідальності, а саме: за порушення службової дисципліни, що виразилось у порушенні вимог статті 3, пункту 1 статті 8, пункту З статті 11, статті 18 та 64 Закону України "Про Національну поліцію України", статті 1 "Дисциплінарного статуту Національної поліції України", затвердженого Законом України "Про Дисциплінарний статут Національної поліції України" від 15.03.2018 за №2337-VIII, що виразилося у здійсненні вчинку, який призвів до значного розголосу у засобах масової інформації, причетності до вчинення кримінального правопорушення діючого працівника ГУНП в Київській області, що призвело до зменшення довіри населення до поліції, старшого слідчого СВ відділення поліції №2 Білоцерківського ВП ГУНП в Київській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції (т. 1, а.с. 10).
Наказом Головного управління Національної поліції в Київській області від 27.03.2020 №94 о/с позивача звільнено зі служби в поліції за пунктом 6 (у зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту) частини 1 статті 77 Закону України "Про Національну поліцію" (т. 1, а.с. 12).
Вважаючи, що вказані накази є протиправними, позивач звернувся до суду з позовом про їх оскарження.
Надаючи оцінку правовідносинам, що виникли між  сторонами, колегія суддів зазначає наступне.
Законом України "Про Національну поліцію" визначено правові засади організації та діяльності Національної поліції, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.
Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України "Про Національну поліцію", у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.
Згідно з статтею 18 Закону України "Про Національну поліцію" поліцейський зобов`язаний:
1) неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського;
2) професійно виконувати свої службові обов`язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов`язків, наказів керівництва;
3) поважати і не порушувати прав і свобод людини;
4) надавати невідкладну, зокрема домедичну і медичну, допомогу особам, які постраждали внаслідок правопорушень, нещасних випадків, а також особам, які опинилися в безпорадному стані або стані, небезпечному для їхнього життя чи здоров`я;
5) зберігати інформацію з обмеженим доступом, яка стала йому відома у зв`язку з виконанням службових обов`язків;
6) інформувати безпосереднього керівника про обставини, що унеможливлюють його подальшу службу в поліції або перебування на займаній посаді.
Статтею 19 Закону України "Про Національну поліцію" встановлено, що у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону.
Підстави та порядок притягнення поліцейських до дисциплінарної відповідальності, а також застосування до поліцейських заохочень визначаються Дисциплінарним статутом Національної поліції України, що затверджується законом.
Відповідно до ст.ст. 1, 2 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, затвердженого Законом України від 15 березня 2018 року №2337-VIII (надалі - Дисциплінарний статут), службова дисципліна - дотримання поліцейським Конституції і законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів Національної поліції України, нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, Присяги поліцейського, наказів керівників.
Службова дисципліна ґрунтується на створенні необхідних організаційних та соціально-економічних умов для чесного, неупередженого і гідного виконання обов`язків поліцейського, повазі до честі і гідності поліцейського, вихованні сумлінного ставлення до виконання обов`язків поліцейського шляхом зваженого застосування методів переконання, заохочення та примусу.
Службова дисципліна, крім основних обов`язків поліцейського, визначених статтею 18 Закону України "Про Національну поліцію", зобов`язує поліцейського, зокрема, бути вірним Присязі поліцейського, мужньо і вправно служити народу України; поважати права, честь і гідність людини, надавати допомогу та запобігати вчиненню правопорушень; вживати заходів до негайного усунення причин та умов, що ускладнюють виконання обов`язків поліцейського, та негайно інформувати про це безпосереднього керівника; утримуватися від дій, що перешкоджають іншим поліцейським виконувати їхні обов`язки, а також які підривають авторитет Національної поліції України; утримуватися від висловлювань та дій, що порушують права людини або принижують честь і гідність людини; знати і виконувати заходи безпеки під час несення служби, дотримуватися правил внутрішнього розпорядку; сприяти керівникові в організації дотримання службової дисципліни, інформувати його про виявлені порушення, у тому числі вчинені іншими працівниками поліції.
Принципи етики для працівників МВС визначають Правила етичної поведінки поліцейських, затверджені наказом Міністерства внутрішніх справ України 09.11.2016 №1179, відповідно до яких, зокрема, поліцейські повинні неухильно дотримуватись положень Конституції та законові України, інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського; поводитися стримано, доброзичливо, відкрито, уважно і ввічливо, викликаючи в населення повагу до поліції і готовність співпрацювати; контролювати свою поведінку, почуття та емоції, не дозволяючи особистим симпатіям або антипатіям, неприязні, недоброму настрою або дружнім почуттям впливати на прийняття рішень та службову поведінку. Також, за будь-яких обставин і відносно будь-якої людини як у робочий, так і в неробочий час поліцейський зобов`язаний дотримуватися норм професійної етики. При зверненні до особи поліцейському заборонено бути зверхнім, погрожувати, іронізувати, використовувати ненормативну лексику. Поліцейський повинен бути коректним та не повинен допускати застосування насильства чи інших негативних дій щодо членів суспільства, а також, незважаючи на провокації, повинен залишатися об`єктивним.
Частиною 1 статті 59 Закону України "Про Національну поліцію" визначено, що служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.
Згідно з статтею 64 Закону України "Про Національну поліцію", особа, яка вступає на службу в поліції, складає Присягу на вірність Українському народові такого змісту: "Я, (прізвище, ім`я та по батькові), усвідомлюючи свою високу відповідальність, урочисто присягаю вірно служити Українському народові, дотримуватися Конституції та законів України, втілювати їх у життя, поважати та охороняти права і свободи людини, честь держави, з гідністю нести високе звання поліцейського та сумлінно виконувати свої службові обов`язки".
Відповідно до статей 11, 12, 13 Дисциплінарного статуту, за порушення службової дисципліни поліцейські незалежно від займаної посади та спеціального звання несуть дисциплінарну відповідальність згідно з цим Статутом.
За вчинення адміністративних правопорушень поліцейські несуть дисциплінарну відповідальність відповідно до цього Статуту, крім випадків, передбачених Кодексом України про адміністративні правопорушення.
Поліцейських, яких в установленому порядку притягнуто до адміністративної, кримінальної або цивільно-правової відповідальності, одночасно може бути притягнуто до дисциплінарної відповідальності згідно з цим Статутом.
Дисциплінарним проступком визнається протиправна винна дія чи бездіяльність поліцейського, що полягає в порушенні ним службової дисципліни, невиконанні чи неналежному виконанні обов`язків поліцейського або виходить за їх межі, порушенні обмежень та заборон, визначених законодавством для поліцейських, а також у вчиненні дій, що підривають авторитет поліції.
Дисциплінарне стягнення є засобом підтримання службової дисципліни, що застосовується за вчинення дисциплінарного проступку з метою виховання поліцейського, який його вчинив, для безумовного дотримання службової дисципліни, а також з метою запобігання вчиненню нових дисциплінарних проступків.
Дисциплінарне стягнення має індивідуальний характер та не застосовується до поліцейського, вина якого у вчиненні дисциплінарного проступку не встановлена у визначеному порядку або який діяв у стані крайньої необхідності чи необхідної оборони.
До поліцейських можуть застосовуватися такі види дисциплінарних стягнень: 1) зауваження; 2) догана; 3) сувора догана; 4) попередження про неповну службову відповідність; 5) пониження у спеціальному званні на один ступінь; 6) звільнення з посади; 7) звільнення із служби в поліції.
Застосування до поліцейського інших видів дисциплінарних стягнень, не передбачених цим Статутом, забороняється.
Згідно з статтею 14 Дисциплінарного статуту, службове розслідування - це діяльність із збирання, перевірки та оцінки матеріалів і відомостей про дисциплінарний проступок поліцейського.
Службове розслідування проводиться з метою своєчасного, повного та об`єктивного з`ясування всіх обставин вчинення поліцейським дисциплінарного проступку, встановлення причин і умов його вчинення, вини, ступеня тяжкості дисциплінарного проступку, розміру заподіяної шкоди та для підготовки пропозицій щодо усунення причин вчинення дисциплінарних проступків.
Службове розслідування призначається за письмовим наказом керівника, якому надані повноваження із застосування до поліцейського дисциплінарного стягнення.
Підставою для призначення службового розслідування є заяви, скарги та повідомлення громадян, посадових осіб, інших поліцейських, засобів масової інформації (далі - повідомлення), рапорти про вчинення порушення, що має ознаки дисциплінарного проступку, або безпосереднє виявлення ознак такого проступку посадовою особою поліції, за наявності достатніх даних, що вказують на ознаки дисциплінарного проступку.
У разі вчинення поліцейським більше двох дисциплінарних порушень проводиться одне службове розслідування. Якщо протягом проведення службового розслідування поліцейським вчинено інший дисциплінарний проступок, розпочинається нове службове розслідування.
Порядок проведення службових розслідувань у Національній поліції України встановлюється Міністерством внутрішніх справ України.
Підставою для призначення службового розслідування є заяви, скарги та повідомлення громадян, посадових осіб, інших поліцейських, засобів масової інформації (далі - повідомлення), рапорти про вчинення порушення, що має ознаки дисциплінарного проступку, або безпосереднє виявлення ознак такого проступку посадовою особою поліції, за наявності достатніх даних, що вказують на ознаки дисциплінарного проступку.
У пункті 1 розділу ІІ Порядку проведення службових розслідувань у Національній поліції України, затвердженого Наказом Міністерства внутрішніх справ України 07 листопада 2018 року №893 (надалі - Порядок №893) зазначено, що службове розслідування призначається за письмовим наказом керівника, якому надані повноваження із застосування до поліцейського дисциплінарного стягнення.
Підставами для призначення службового розслідування є заяви, скарги та повідомлення громадян, посадових осіб, інших поліцейських, засобів масової інформації, рапорти про вчинення порушення, що має ознаки дисциплінарного проступку, або безпосереднє виявлення ознак такого проступку посадовою особою поліції за наявності достатніх даних, що вказують на ознаки дисциплінарного проступку.
Відповідно до положень п. 1, 4,7 розділу V Порядку №893, проведення службового розслідування полягає в діяльності дисциплінарної комісії із збирання, перевірки та оцінки матеріалів і відомостей про дисциплінарний проступок поліцейського з метою своєчасного, повного та об`єктивного з`ясування всіх обставин його вчинення, установлення причин і умов учинення дисциплінарного проступку, вини поліцейського, ступеня тяжкості дисциплінарного проступку, розміру заподіяної шкоди та для підготовки пропозицій щодо усунення причин учинення дисциплінарних проступків.
Службове розслідування має встановити: наявність чи відсутність складу дисциплінарного проступку в діянні (дії чи бездіяльності) поліцейського, з приводу якого (якої) було призначено службове розслідування; наявність чи відсутність порушень положень законів України чи інших нормативно-правових актів, організаційно-розпорядчих документів або посадових інструкцій; ступінь вини кожної з осіб, що вчинили дисциплінарний проступок; обставини, що пом`якшують або обтяжують ступінь і характер відповідальності поліцейського чи знімають безпідставні звинувачення з нього; відомості, що характеризують поліцейського, а також дані про наявність або відсутність у нього дисциплінарних стягнень; вид і розмір заподіяної шкоди; причини та умови, що призвели до вчинення дисциплінарного проступку.
Підсумковим документом службового розслідування є висновок службового розслідування, який складається зі вступної, описової та резолютивної частин. Висновок службового розслідування готує і підписує дисциплінарна комісія (п. 2 розділу VІ Порядку №893).
Положеннями статті 19 Дисциплінарного статуту встановлено, що у висновку за результатами службового розслідування зазначаються, зокрема: документи та матеріали, що підтверджують та/або спростовують факт вчинення дисциплінарного проступку; висновок щодо наявності або відсутності у діянні поліцейського дисциплінарного проступку, а також щодо його юридичної кваліфікації з посиланням на положення закону; вид стягнення, що пропонується застосувати до поліцейського у разі наявності в його діянні дисциплінарного проступку.
Під час визначення виду стягнення дисциплінарна комісія враховує характер проступку, обставини, за яких він був вчинений, особу порушника, ступінь його вини, обставини, що пом`якшують або обтяжують відповідальність, попередню поведінку поліцейського, його ставлення до служби.
Згідно з приписами розділу VІ та VІІ Порядку проведення службових розслідувань у Національній поліції, у разі якщо за результатами розгляду матеріалів службового розслідування (справи) дисциплінарна комісія встановить наявність у діях (бездіяльності) поліцейського дисциплінарного проступку, керівнику, який призначив службове розслідування, вносяться пропозиції щодо накладення на поліцейського дисциплінарного стягнення.
Висновок службового розслідування затверджує керівник, який його призначив, або особа, яка виконує обов`язки керівника.
Застосування до поліцейського, винного в учиненні дисциплінарного проступку, дисциплінарних стягнень та їх виконання здійснюються з урахуванням вимог статей 19-22 Дисциплінарного статуту Національної поліції України.
Згідно з статтею 21 Дисциплінарного статуту, дисциплінарне стягнення застосовується не пізніше одного місяця з дня виявлення дисциплінарного проступку і не пізніше шести місяців з дня його вчинення шляхом видання дисциплінарного наказу.
Перебування поліцейського на лікарняному (у період тимчасової непрацездатності) чи у відпустці не перешкоджає застосуванню до нього дисциплінарного стягнення.
Статтею 22 Дисциплінарного статуту передбачено, що дисциплінарне стягнення виконується негайно, але не пізніше місяця з дня його застосування, не враховуючи часу перебування поліцейського у відпустці, відрядженні або на лікарняному (у період тимчасової непрацездатності). Після закінчення зазначеного строку дисциплінарне стягнення не виконується.
Дисциплінарні стягнення у виді звільнення з посади та звільнення із служби в поліції, застосовані до поліцейського, який перебуває у відпустці чи на лікарняному (у період тимчасової непрацездатності), виконуються (реалізуються) після його прибуття до місця проходження служби.
За відсутності на службі без поважних причин поліцейського, до якого застосовано дисциплінарне стягнення у виді звільнення з посади чи звільнення із служби в поліції, таке дисциплінарне стягнення виконується, а витяги з наказів про застосування та виконання дисциплінарного стягнення надсилаються рекомендованим листом з повідомленням на адресу місця проживання поліцейського, що зазначена в його особовій справі. У такому разі днем ознайомлення поліцейського із зазначеними наказами є дата, зазначена в поштовому повідомленні про вручення їх поліцейському, до якого застосовано дисциплінарне стягнення, або повнолітньому члену сім`ї такого поліцейського.
Підстави звільнення зі служби в поліції визначені частиною першою статті 77 Закону України "Про Національну поліцію", відповідно до якої поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється, зокрема у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України (пункт 6).
Як встановлено судом  та дана обставина підтверджується матеріалами справи, оскаржувані накази Головного управління Національної поліції в Київській області про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення зі служби в поліції прийнято за результатами службового розслідування, яким встановлено факти порушення службової дисципліни окремими працівниками СВ Білоцерківського ВП ГУНП у Київській області, що виразилось у порушенні вимог Закону України "Про Національну поліцію".
Зокрема, в ході проведення службового розслідування встановлено факт порушення відносно позивача кримінальної справи за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 366, ч. 4 ст. 358 КК України оголошено про підозру у їх вчиненні ОСОБА_1 .
У  висновку службового розслідування було викладено  зміст повідомлення про підозру стосовно ОСОБА_1 .
Як убачається із висновку, в ході проведення службового розслідування ОСОБА_1 відповідно до ст. 63 Конституції України відмовився надавати пояснення.
Опитаний заступник начальника ВП - начальник СВ Білоцерківського ВП ГУНП в Київській області підполковник поліції ОСОБА_5 пояснила, що в слідчому відділі Білоцерківського ВП ГУНП в Київській області ОСОБА_1 працює на посаді старшого слідчого відділення з розслідування злочинів проти життя та здоров`я особи.
08 січня 2020 року у вечірній час їй стало відомо від безпосереднього керівника ОСОБА_1 - заступника начальника СВ Білоцерківського ВП ГУНП в Київській області капітана поліції ОСОБА_6 про те, що вказаний слідчий отримав повістку про виклик до СУ ГУ СБ України в м. Києві та Київській області, в якості підозрюваного в кримінальному провадженні №42018111190000042.
У рамках досудового розслідування кримінального провадження, внесеного 07.02.2018 до ЄРДР за №42018111190000042, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 366, ч. 4 ст. 358 КК України 09.01.2020 оголошено про підозру у їх вчиненні ОСОБА_1 .
Про вказані факти ОСОБА_5 доповіла своєму керівництву.
Опитаний ОСОБА_6 надав аналогічне за змістом пояснення, що й ОСОБА_5 .
Окрім того, у ході проведення службового розслідування встановлено, що факт причетності до кримінального правопорушення діючого працівника правоохоронних органів (ГУНП в Київській області) до службового підроблення, тобто складанні службовою особою завідомо неправдивих офіційних документів та внесення до офіційних документів завідомо неправдивих показів, призвело до значного розголосу у засобах масової інформації, а саме: зниження авторитету поліції серед населення: (https: //kobl. gp. gov.ua/ua/news. html?_m=publications&_t=rec&id=2644 03,http://cripo.com.ua/news/crime/na-kiyivshhini-slidchomu-politsiyi-povidomleno-pro-pidozru-u-falsifikatsii-materialiv-kriminalnoyi-spravi/тa інші).
Статтею 8 Закону України "Про Національну поліцію" визначено, що поліція діє виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.
Накази, розпорядження та доручення вищих органів, керівників, посадових та службових осіб, політична, економічна або інша доцільність не можуть бути підставою для порушення поліцейським Конституції та законів України.
Статтею 18 Закону України "Про Національну поліцію" визначені основні обов`язки поліцейського, відповідно до яких останній повинен:
неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського,
професійно, виконувати свої службові обов`язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов`язків, наказів керівництва.
поважати і не порушувати права і свободи людини.
Статтею 19 Закону України "Про Національну поліцію" визначено, що у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову та дисциплінарну відповідальність відповідно до Закону.
Також відповідно до вимог статті 40 КПК України, слідчий уповноважений:
починати досудове розслідування за наявності підстав, передбачених цим Кодексом;
проводити слідчі (розшукові) дії та негласні слідчі (розшукові) дії у випадках, встановлених цим Кодексом;
доручати проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій відповідним оперативним підрозділам;
звертатися за погодженням із прокурором до слідчого судді з клопотаннями про застосування заходів забезпечення кримінального провадження, проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій;
повідомляти за погодженням із прокурором особі про підозру;
за результатами розслідування складати обвинувальний акт, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру та подавати їх прокурору на затвердження;
приймати процесуальні рішення у випадках, передбачених цим Кодексом, у тому числі щодо закриття кримінального провадження за наявності підстав, передбачених статтею 284 цього Кодексу;
здійснювати інші повноваження, передбачені цим Кодексом.
Водночас, у  висновку службового розслідування, як викладеного судом вище,  було викладено зміст  пред`явленого повідомлення позивачу про підозру.
Зі змісту повідомлення про підозру ОСОБА_1 убачається, що досудовим розслідуванням у період часу з 22.05.2017 по 30.09.2017, на той час слідчим СВ Миронівського ВП ГУНП в Київській області Солоденком A.B., який будучи службовою особою, на підставі доручення т.в.о. начальника слідчого відділу Миронівського ВП ГУНП в Київській області Федорчука О.В. від 22.05.2017 про проведення досудового розслідування, здійснював досудове розслідування у кримінальному провадженні №12017110220000218, відомості про яке внесені 22.05.2017 до Єдиного реєстру досудових розслідувань СВ Миронівського ВП ГУНП в Київській області, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України.
У подальшому, на початку вересня 2017 року, за невстановлених досудовим розслідувань обставин, у слідчого ОСОБА_1 , в ході здійснення досудового розслідування по кримінальному провадженні №12017110220000218, виник умисел на складання документу, що містить зафіксовану інформацію, яка підтверджує чи посвідчує певні події, явища або факти, які спричинили наслідки правового характеру та може бути використана як документи у правозастосовній діяльності, що складаються, видаються чи посвідчуються повноважними (компетентними) особами органів державної влади, яким законом надано право у зв`язку з їх професійною чи службовою діяльністю складати, видавати чи посвідчувати певні види документів, що складені з дотриманням визначених законом форм та містять передбачені законом реквізити, а саме: протоколу додаткового допиту потерпілого ОСОБА_7 від 07.09.2019, без участі останнього та внесення в його зміст завідомо неправдивих відомостей.
На виконання свого злочинного умислу, направленого на складання службовою особою завідомо неправдивого офіційного документу та внесення до нього завідомо неправдивих відомостей, слідчий ОСОБА_1 , будучи службовою особою, у невстановлений досудовим розслідуванням період часу та місця, склав завідомо неправдивий протокол додаткового допиту потерпілого ОСОБА_7 у кримінальному провадженні №12017110220000218 без участі останнього, та вніс в його вступну частину завідомо неправдиві відомості, що полягали у проведенні 07.09.2019 допиту за участі потерпілого ОСОБА_7 в період часу з 19.00 год. по 19.20 год., та в описову частину вказаного протоколу про надання ОСОБА_7 показів щодо майна викраденого в останнього.
Відповідно до висновку судово-почеркознавчої експертизи Служби безпеки України №239/1 від 30.08.2019, підписи від імені ОСОБА_7 в графах "Потерпілий", " ОСОБА_7 " у протоколі додаткового допиту потерпілого ОСОБА_7 від 07.09.2017 виконані не ОСОБА_7 , а іншою особою; підписи від імені ОСОБА_1 в графах "Допитав", "Слідчий" у протоколі додаткового допиту потерпілого ОСОБА_7 від 07.09.2017 виконані ОСОБА_1 ; рукописний текст у протоколі додаткового допиту потерпілого ОСОБА_7 від 07.09.2017 виконаний ОСОБА_1 .
Таким чином, ОСОБА_1 своїми умисними діями вчинив службове підроблення, а саме: складання завідомо неправдивого офіційного документу та внесення до нього завідомо неправдивих відомостей, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 366 КК України.
Крім того, на початку вересня 2017 року, за невстановленим досудовим розслідувань обставин, у слідчого ОСОБА_1 , у ході здійснення досудового розслідування по кримінальному провадженні №12017110220000218, з метою проведення судово-товарознавчої експертизи, виник умисел на використання завідомо підробленого документу, що містить зафіксовану інформацію, яка підтверджує чи посвідчує певні події, явища які спричинили наслідки правового характеру та може бути використана як документ - докази у правозастосовній діяльності, що складаються, видаються чи посвідчуються повноважними (компетентними) особами органів державної влади, яким законом надано право у зв`язку з їх професійною чи службовою діяльністю складати, видавати чи посвідчувати певні види документів, що складені з дотриманням визначених законом форм та містять передбачені законом реквізити, а саме: протокол додаткового допиту потерпілого ОСОБА_7 від 07.09.2017.
На виконання свого злочинного умислу, направленого на використання завідомо підробленого документу, слідчий ОСОБА_1 , 08.09.2017, перебуваючи у приміщенні Миронівського ВП, що знаходиться за адресою: Київська область, м. Миронівка, вул. Лєрмонтова, 20, у кримінальному провадженні №12017110220000218, на підставі ст.ст. 110, 242, 243 КПК України, з метою проведення судово-товарознавчої експертизи, виніс постанову про призначення судово-товарознавчої експертизи, додатком до якої використав завідомо неправдивий документ а саме: протокол додаткового допиту потерпілого ОСОБА_7 від 07.09.2017, які скерував до Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України, для проведення судово-товарознавчої експертизи.
Відповідно до висновку судово-почеркознавчої експертизи Українського науково-дослідного інституту спеціальної техніки та судових експертиз Служби безпеки України №239/1 від 30.08.2019, підписи від імені ОСОБА_7 в графах "Потерпіли", " ОСОБА_7 " у протоколі додаткового допиту потерпілого ОСОБА_7 виконані не ОСОБА_7 , а іншою особою; підписи від імені ОСОБА_1 в графах "Допитав", "Слідчий" у протоколі додаткового допиту потерпілого ОСОБА_7 від 07.09.2017 від 07.09.2017 виконані ОСОБА_1 ; рукописний текст у протоколі додаткового допиту потерпілого ОСОБА_7 від 07.09.2017 виконаний ОСОБА_1 .
Таким чином, ОСОБА_1 своїми умисними діями, вчинив використання завідомо підробленого документу, тобто кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України.
Також у висновку було зазначено, що з огляду на всі зібрані матеріали службового розслідування, дисциплінарна комісія дійшла висновку, що інформація щодо можливих неправомірних дій окремих працівників Білоцерківського ВП ГУНП в Київській області, що призвели до повідомлення про підозру старшому слідчому СВ відділенні поліції №2 Білоцерківського ВП ГУНП в Київській області старшому лейтенанту поліції ОСОБА_1 , знайшла своє підтвердження.
У діях старшого слідчого СВ відділення поліції №2 Білоцерківського ВП ГУНП в Київській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 , вбачаються порушення вимог статті 3, пункту 1 статті 8, пункту 3 статті 11, статті 18 та 64 Закону України "Про Національну поліцію", статті 1 Дисциплінарного статуту Національної поліції України", затвердженого ЗУ "Про Дисциплінарний статут Національної поліції України" від 15.03.2018 за №2337-VIII, що виразилося у здійсненні вчинку, який призвів до значного розголосу у засобах масової інформації, причетності до вчинення кримінального правопорушення діючим працівником ГУНП в Київській області, що призвело до зменшення довіри населення до поліції.
Отже, з огляду на вищевикладене, підставою для притягнення до дисциплінарної відповідальності за вчинення дисциплінарного проступку є повне доведення вини особи в ході службового розслідування, метою якого є з`ясування обставин вчинення дисциплінарного порушення, уточнення ступеня вини особи.
У цьому контексті слід звернути увагу на те, що за етимологічним значенням дискредитація (від французького слова discrediter - підривати довіру) - це підрив довіри когось, приниження чиєїсь гідності, авторитету, що тісно пов`язані з морально-етичними нормами.
Вчинки, що дискредитують працівників органів внутрішніх справ та, власне, органи поліції, пов`язані насамперед із низкою моральних вимог, які пред`являються до них під час здійснення службових функцій та у повсякденному житті.
Отже, дискредитація звання рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ за своєю суттю полягає у вчиненні такого проступку, що підриває довіру та авторитет органів внутрішніх справ і їх працівників в очах громадськості та є несумісним із подальшим проходженням служби.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 18.12.2019 у справі №813/3279/17 та відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, підлягає врахуванню судом при розгляді цієї справи.
Дискредитація Національної поліції полягає у вчиненні такого проступку, що підриває довіру та авторитет таких органів і їх працівників в очах громадськості та є несумісними із подальшим проходженням служби. Вчинення дій, що дискредитують органи поліції, пов`язані насамперед із низкою моральних вимог, які пред`являються до них під час здійснення службових функцій та у повсякденному житті.
Вказана позиція викладена Верховним Судом у постанові від 12.04.2018 у справі №815/3636/15, у якій суд зазначив, що поняття "дискредитація" перебуває у тісному зв`язку із поняттям "дотримання морально-етичних норм" та передбачає дії, спрямовані на порушення правил професійної етики та моралі, закріплених у нормативно-правових актах спеціального законодавства, які пред`являються до осіб під час здійснення ними службових функцій та у повсякденному житті. Такі проступки самі по собі або у сукупності підривають довіру та авторитет органів внутрішніх справ в очах громадськості і є несумісним із подальшим проходженням служби, що зумовлює застосування до працівників органів внутрішніх справ, який вчинив діяння, несумісне з посадою, найсуворішого стягнення - звільнення зі служби. Дискредитація звання рядового та начальницького складу є окремою підставою для звільнення, яке не пов`язано із вчиненням правопорушення та набрання чинності рішенням суду.
Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що наявність або відсутність вироку, який набрав законної сили, а також кримінального провадження щодо факту або певної особи, не є перешкодою для вирішення питання щодо застосування до поліцейського дисциплінарного стягнення, оскільки кримінальна та дисциплінарна відповідальність є різними видами відповідальності.
Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом у постанові від 07 лютого 2020 року по справі №260/1118/18.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини не є порушенням ст. 6 Конвенції притягнення до дисциплінарної відповідальності на основі відомостей про факти, що встановлені у кримінальному провадженні, якщо такі відомості аналізувалися під кутом зору правил службової етики, навіть якщо особа була у кримінальному провадженні виправданою (див. mutatis mutandis рішення Європейської комісії з прав людини від 6 жовтня 1982 року у справі "X. v. Austria" про неприйнятність заяви №9295/81) чи таке провадження було закрите (див. mutatis mutandis рішення Європейської комісії з прав людини від 7 жовтня 1987 року у справі "C. v. the United Kingdom" про неприйнятність заяви №11882/85). Більше того, гарантована п. 2 ст. 6 Конвенції презумпція невинуватості застосовується до процедури, яка за своєю суттю є кримінальною, і в межах якої суд робить висновок про вину особи саме у кримінально-правовому сенсі (рішення Європейського суду з прав людини від 11 лютого 2003 року у справі "Ringvold v. Norway", заява №34964/97). Відтак, зазначена гарантія не може бути поширена на дисциплінарні й інші провадження, які згідно з п. 1 ст. 6 Конвенції охоплюються поняттям спору щодо прав та обов`язків цивільного характеру.
Судом першої інстанції встановлено, що підставою для притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності слугувало те, що позивач скоїв дії, які підпадають під визначення дисциплінарного проступку: недотримання законодавства, порушення норм професійної та службової етики, який призвів до значного розголосу у засобах масової інформації, що призвело до значного зниження авторитету поліції серед населення.
Вчинення дисциплінарного проступку є окремою підставою для притягнення до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення зі служби.
Оскільки предметом службового розслідування було порушення позивачем службової дисципліни, що не залежить від наявності чи відсутності остаточного вироку суду по кримінальному провадженню, суд дійшов обгрунтованого висновку, що у даному випадку, звільнення позивача відбулось у зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення за вчинення дисциплінарного проступку.
Щодо положень ст. 62 Конституції України, якою визначено, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду, то  колегія суддів вважає, що у даному випадку  звільнення  позивача зі служби відбулося не у зв`язку з порушенням кримінальної справи, а у зв`язку з порушення  дисциплінию.
Звільнення зі служби в Національній поліції є крайнім заходом дисциплінарного впливу, проте його застосування здійснюється на розсуд уповноваженої особи з урахуванням усіх обставин вчинення дисциплінарного проступку та не потребує наведення неможливості застосування інших видів дисциплінарних стягнень.
Стосовно доводів апеляційної скарги про порушення строків притягнення позивача до дисциплінарної відповідності суд апеляційної інстанції вважає, що строки накладення дисциплінарних стягнень визначені статті 16 Дисциплінарного статуту відповідачем порушено не було.
Відповідно до частин 1 та 2 ст. 21 Дисциплінарного Статуту Національної поліції України  дисциплінарне стягнення застосовується не пізніше одного місяця з дня виявлення дисциплінарного проступку і не пізніше шести місяців з дня його вчинення шляхом видання дисциплінарного наказу.  
У разі проведення службового розслідування за фактом вчинення дисциплінарного проступку днем його виявлення вважається день затвердження висновку за результатами службового розслідування.
Із матеріалів справи вбачається, що наказ про призначення службового розслідування  за відомостями, викладеними у доповідній записці УКЗ ГУ НП в Київській області від 15.01.2020 року прийнято Головним управлінням НП в Київській області 11.02.2020 року. Висновок  службового розслідування за фактом можливих неправомірних дій окремих працівників Білоцерківського ВП ГУНП в Київській області затверджено т.в.о. начальника Головного управління НП в Київській області 24 лютого 2020 року.
Наказ про притягнення   ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення зі служби в поліції  прийнято  ГУ НП в Київській області 16.03.2020 року.
Отже, притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності відбулося з дотримання строків, передбачених  Дисциплінарним статутом Національної поліції України.
Посилання позивача на висновки Верховного Суду у справі № 520/3981/19 щодо обчислення строку притягнення особи до дисциплінарної відповідальності, колегія суддів вважає помилкомими та такими, що  не можуть бути застосовані у даній справі, оскільки виходять із інших правовідносин та обставин справи та регулюються різними нормами  закону.
З огляду на вищевикладнене,  колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов  вірного висновку про те, що накладене на позивача дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції повністю відповідає тяжкості вчинених ним у сукупності проступків, обставинам, за яких їх скоєно, та співмірно із заподіяною ним шкодою суспільним інтересам, у зв`язку з чим застосування до позивача дисциплінарного стягнення у виді звільнення зі служби є законним, правомірним та обґрунтованим, пропорційним та за даних обставин справедливим, оскільки позивач вчинив дії, які є несумісними з проходженням служби в поліції та суперечать змісту присяги працівника Національної поліції України, Правил етичної поведінки поліцейських, проігнорував вимоги Дисциплінарного статуту та Закону №580-VIII. 
З урахуванням суспільного резонансу та загального уявлення суспільства про поліцейського як носія влади, вчинений позивачем дисциплінарний проступок унеможливлює подальше виконання ним своїх обов`язків.
Окрім того, як убачається із  висновку службового розслідування не зазначено обставин, які пом`якшують відповідальність за вчинені порушення службової дисципліни. 
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним, підстави для його скасування відсутні, так як суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального та процесуального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.
Судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для скасування рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 25 березня 2021 року.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких підстав апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду  від 25 березня  2021 року - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк визначений ст. 329 КАС України.

Суддя-доповідач:                                                                                Бужак Н.П.

Судді:                                                                                          Костюк Л.О.

                                                                                                    Кобаль М.І.

Повний текст виготовлено: 08 червня 2021 року.