П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

27 травня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 540/3979/20	
Головуючий в 1 інстанції: Бездрабко О.І.
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача:  Димерлія О.О.,
суддів: Танасогло Т.М. ,  Єщенка О.В. ,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 03.02.2021 року по справі № 540/3979/20   за позовом ОСОБА_1 до Управління забезпечення примусового виконання рішень у Херсонській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Одеса) про зобов`язання зняття усіх арештів та заборон із нежитлових приміщень по АДРЕСА_1 , -

В С Т А Н О В И В:
У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Херсонського окружного адміністративного суду із позовною заявою, у якій просив суд зобов`язати Управління забезпечення примусового виконання рішень у Херсонській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) зняти усі арешти та заборони із нежитлових приміщень по АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначав, що 22.06.2012р. з прилюдних торгів, які проводилися Відділом примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Херсонській області, ним придбано нежитлові приміщення торгівельного центру, розташовані по АДРЕСА_1 . Однак, на вказане майно, згідно із постановою слідчого відділу УСБУ у Херсонській області від 25.11.2009р., накладено арешт. Наразі у провадженні УСБУ у Херсонській області відсутні кримінальні провадження стосовно колишнього власника приміщень – ОСОБА_2 . Отже, на думку позивача, після реалізації арештованого майна всі арешти та заборони з такого майна знімаються не пізніше наступного робочого дня після отримання виконавцем документів, що підтверджують повний розрахунок за придбане майно. При цьому, на прилюдних торгах державний виконавець виступає в ролі продавця майна і саме він мажє забезпечити юридичну чистоту такого майна.  
Не погоджуючись з позовними вимогами Управлінням забезпечення примусового виконання рішень у Херсонській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Одеса) до окружного адміністративного суду подано письмовий відзив на позовну заяву, у якому зазначено, що покупець майна у виконавчому провадженні не наділений правом оскаржити рішення, дії або бездіяльність державного виконавця у виконавчому провадженні, оскільки не є його учасником. Вирішення питання щодо зняття арешту з майна боржника, накладеного не у виконавчому провадженні, а за правилами Кримінально-процесуального кодексу України, не відноситься до юрисдикції адміністративного суду.
Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 03.02.2021р. по справі №540/3979/20 у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Управління забезпечення примусового виконання рішень у Херсонській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Одеса) про зобов`язання зняти арешт та заборони із нежитлових приміщень – відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 суд першої інстанції вказав на те, що арешт на нерухоме майно, яке розташоване за адресою АДРЕСА_1 , накладено не державним виконавцем в рамках виконавчого провадження № 24917930, в межах якого ОСОБА_1 реалізовано з прилюдних торгів нерухоме майно, а УСБУ в Херсонській області. У зв`язку з чим, ні державний виконавець, ні начальник відділу державної виконавчої служби не наділені повноваженнями на зняття арешту з майна, яке накладено правоохоронними органами в рамках кримінального провадження.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу у якій зазначено, що судом першої інстанції невірно оцінено правовідносини, які склалися між сторонами, а тому позивач просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу позивач наводить аналогічні доводи, тим які зазначено в позовній заяві, а також вказує, що органом державної виконавчої служби продано йому арештоване майно та не знято з нього арешту, а Херсонський окружний адміністративний суд – відмовився захищати права позивача. 
Не погоджуючись з апеляційною скаргою Управлінням забезпечення примусового виконання рішень у Херсонській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Одеса) до суду апеляційної інстанції подано відзив на апеляційну скаргу, зміст якого дублює обґрунтування відзиву на позовну заяву.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, у системному зв`язку з положеннями чинного, на момент виникнення спірних правовідносин, законодавства, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає, з урахуванням наступного.
Зокрема, колегією суддів установлено, що 22.06.2012р. проведено торги з реалізації нерухомого майна, а саме: нежитлових приміщень торгівельного центру, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 213,8кв.м., що належать ОСОБА_2 на підставі рішення Суворовського районного суду м.Херсона від 27.06.2008р. по справі №2-2454/08.
Переможцем вказаних торгів став ОСОБА_1 .
За наслідками проведення торгів головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Херсонській області Третьяковим С.Ю. при примусовому виконанні виконавчого провадження №24917930 за виконавчим листом №2-6390/10, виданим 29.10.2010р. Суворовським районним судом м.Херсона про стягнення з ОСОБА_2 на користь АТ «УкрСиббанк» боргу в сумі 1023626,59грн., складено Акт про реалізацію предмета іпотеки з прилюдних торгів від 09.07.2012р. 
Відповідно до наявної у матеріалах справи належним чином засвідченої копії свідоцтва від 11.07.2012р. серії ВРТ №591268, витягу про державну реєстрацію прав від 20.08.2012р. №35226511, ОСОБА_1 на праві власності належить майно, що складається з нежитлових приміщень торгівельного центру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 213,8кв.м.
Між тим, з матеріалів справи убачається, що в межах кримінального провадження постановою УСБУ в Херсонській області про накладення арешту б/н від 25.11.2009р. на нежитлові приміщення торгівельного центру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 213,8кв.м., накладено арешт.
З метою зняття арешту з нерухомого майна, накладеного 25.11.2009р. постановою слідчого слідчого відділу УСБУ в Херсонській області, ОСОБА_1 звернувся до УСБУ в Херсонській області із відповідною заявою від 16.06.2020р., за наслідками розгляду якої адресата повідомлено (лист УСБУ в Херсонській області від 28.07.2020р. №71/Б-152/1/60), що слідчий відділу УСБУ в Херсонській області не є уповноваженим суб`єктом, що має право на вилучення відомостей про обтяження нерухомого майна з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, у зв`язку з чим ОСОБА_1 рекомендовано звернутися з вказаного питання до суду в порядку цивільного судочинства.
Також, ОСОБА_1 звернувся до відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Херсонській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) із заявою щодо вилучення обтяження №9290840, за результатами розгляду якого ОСОБА_1 повідомлено (лист від 19.08.2020р. №20568), що запис про обтяження №9290840 внесено на підставі постанови про накладення арешту, б/н від 25.11.2009р. УСБУ в Херсонській області, а відділ примусового виконання рішень не є обтяжувачем, а тому відсутні підстави та повноваження для зняття арешту з майна, накладеного правоохоронними органами у порядку, передбаченому Кримінально-процесуальним кодексом України, а також проведення реєстраційних дій з вилучення вказаного обтяження. Також, адресату повідомлено, що зняття арешту з майна, накладеного в рамках кримінального провадження, розглядається у встановленому кримінальним процесуальним законом порядку. Згідно із пунктом 9 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України 2012 року питання про зняття арешту з майна, накладеного під час дізнання або досудового слідства до набрання чинності вказаним Кодексом, вирішується в порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Порядок накладення арешту на майно та скасування арешту було урегульовано статтями 126, 234, 404 Кримінально-процесуального кодексу України від 1960 року.
Згідно із листом Херсонського міського суду Херсонської області від 24.06.2020р. №1-7/11, вих..№23928/20-Вих, Суворвоським районним судом м.Херсона вжито заходи спрямовані на виконання вироку від 18.03.2012р. в частині конфіскації майна ОСОБА_2 , а саме: виготовлено виконавчі листи, копії необхідних документів та направлено для виконання до Державної податкової інспекції м.Херсона. Станом на 24.06.2020р. матеріали кримінальної справи не містять відомостей щодо виконання вироку суду в частині конфіскації майна засудженого. 
Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 10.11.2020р. по справі №766/12768/20 закрито провадження у справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця, особа дії якої оскаржуються Заступник начальника Управління  начальник відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Херсонській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Гасанов Р.А.
Закриваючи провадження у справі місцевим районним судом вказано, що скаржником не вірно обрано спосіб захисту свого порушеного права, оскільки не сторона виконавчого провадження не може звернутися до суду із скаргою на дії, рішення чи бездіяльність посадових осіб ДВС у порядку визначеному  ст. 447 ЦПК України.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Стаття 124 Конституції України передбачає, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.
Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати між собою як компетенцію різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є предмет спору, характер спірних матеріальних правовідносин та їх суб`єктний склад. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції судів, які розглядають справи за правилами цивільного, кримінального, господарського та адміністративного судочинства. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання, тобто діяти в межах установленої законом компетенції.
Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.
Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частини перша  статті 2 КАС України).
Згідно із пунктом 1 частини 1 статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Відповідно до підпунктів 1, 2 частини першої статті 4 КАС України:
- адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір;
- публічно-правовий спір - спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.
Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частини перша та третя статті 3 ЦПК України).
Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).
Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу.
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. 
Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.
Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливого суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно із якою кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Особи, які зазнають порушення права мирного володіння майном, відповідно до статті 13 Конвенції повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі.
Згідно із статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша  статті 321 Цивільного кодексу України).
Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном.    
Відповідно до статті 126 Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року (чинного на час накладення арешту на майно), арешт майна міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. 
Із прийняттям нині чинного Кримінального процесуального кодексу України від 13.04.2012 року № 4651-VI (зі змінами та доповненнями), норми якого більш докладно регламентують мету, підстави й порядок застосування та скасування арешту майна, правова природа вказаного заходу забезпечення кримінального провадження не змінилася.
Згідно із статтею 170 Кримінального процесуального кодексу України завданнями арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Арешт майна має тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження.
Між тим, після припинення кримінальної справи відповідне втручання у право власності фактично набуває свавільного характеру, й заінтересована особа правомірно розраховує на його припинення. Такі правомірні очікування ґрунтуються на закріпленому в статті 3 Конституції України, статті 13 Конвенції головному обов`язку держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність, утверджувати й забезпечувати права і свободи та надавати людині ефективний засіб їх юридичного захисту.
Пунктом 9 розділу XI «Перехідні положення» Кримінального процесуального кодексу України передбачено, що запобіжні заходи, арешт майна, відсторонення від посади, застосовані під час дізнання та досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжують свою дію до моменту їх зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.
Отже, за насідками дослідження наявних у матеріалах справи документів судом апеляційної інстанції установлено, що на спірні правовідносини, пов`язані із вирішенням питання про припинення арешту майна позивача, поширюються норми Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року.
З даним позовом звернулась особа, яка не є стороною кримінального провадження.
Кримінальне провадження наразі вирішено, шляхом ухвалення вироку.
Після припинення кримінальної справи арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. Арешт майна у такому разі з заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на неправомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном.
Водночас, вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права, виникають із цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 Цивільно-процесуального кодексу України, та можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції.  
Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 30.06.2020р. по справі № 727/2878/19, спори про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами КПК України 1960 року та незнятого за цим Кодексом після закриття кримінальної справи слід розглядати за правилами цивільного судочинства.
Межі перегляду судом апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції установлено статтею 308 КАС України, відповідно до частини 2 якої суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення визначено статтею 315 КАС України, відповідно до пункту 3 частини 1 якої за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю і закрити провадження у справі.
Підстави для скасування рішення із закриттям провадження у справі передбачено статтею 319 КАС України, згідно із якою судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238,  240  цього Кодексу.
Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, встановлених статтею 19, є обов`язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів апеляційної скарги.
Пунктом 1 частини 1 статті 238 КАС України передбачено, що суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
Відтак, беручи до уваги вищевикладене, а також те, що Херсонським окружним адміністративним судом порушено правила юрисдикції адміністративних судів, встановлені статтею 19 КАС України, суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо необхідності скасування рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 03.02.2021 року по справі № 540/3979/20, а провадження у справі – закриттю.
Керуючись ст.ст. 19, 238, 308, 311, 315, 319, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 03.02.2021 року по справі № 540/3979/20  – скасувати.
Провадження у справі №540/3979/20 за позовом ОСОБА_1 до Управління забезпечення примусового виконання рішень у Херсонській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Одеса) про зобов`язання зняття усіх арештів та заборон із нежитлових приміщень по АДРЕСА_1 – закрити.
Роз`яснити позивачеві, що розгляд даної справи віднесено до суду цивільної юрисдикції.
Роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.
Постанова суду набирає законної сили з дати її підписання суддями та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня отримання сторонами копії судового рішення.

Суддя-доповідач 	 	Димерлій О.О.	
Судді	    	Танасогло Т.М.    Єщенко О.В.