ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2021 року	Львів	Справа № 463/4505/20 пров. № А/857/8264/21	
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого судді                                                  Коваля Р.Й.,
суддів                                                                       Гуляка В.В.,
                                                                                 Ільчишин Н.В.,
з участю секретаря судового засідання                Стельмаха П.П.,  
позивача                                                                    ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду м.Львова від 24 вересня 2020 року (прийняте у місті Львові суддею Шереметою Г.І.; складене у повному обсязі 29 вересня 2020 року) в адміністративній справі № 463/4505/20 за позовом ОСОБА_1 до Управління безпеки міста Львівської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - інспектор з паркування Управління безпеки міста Львівської міської ради Мосур Юлія Валеріївна, про скасування постанови про адміністративне правопорушення, 

                                                      В С Т А Н О В И В :

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Личаківського районного суду м.Львова із вказаним позовом та просив визнати протиправною і скасувати постанову про адміністративне правопорушення LV2003020160 від 12.03.2020, а також стягнути з відповідача на його користь відшкодування моральної шкоди в розмірі 5000,00 грн.

Рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 24 вересня 2020 року позов задоволено частково.
Постанову у справі про адміністративне правопорушення LV2003020160 від 12.03.2020 скасовано, а справу про адміністративне правопорушення закрито.
У стягненні моральної шкоди відмовлено.

Не погодившись із цим рішенням, в частині відмови стягнення моральної шкоди, його оскаржив ОСОБА_1 , який вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам законності та обґрунтованості. Тому просив скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови стягнення моральної шкоди і ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в розмірі 5000,00 грн.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що практикою Європейського суду з прав людини визнана презумпція моральної шкоди.

У судовому засіданні апелянт підтримав вимоги апеляційної скарги з аналогічних підстав; просить апеляційну скаргу задовольнити. 
Представник відповідача, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання суду апеляційної інстанції не прибув.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції мотивував його тим, що інспектор з паркування підійшов формально до складення щодо позивача оскаржуваної постанови; оскаржувана постанова винесена без дотримання вимог чинного законодавства та за відсутності доказів вини позивача.
У цій частині рішення сторонами не оскаржується.

Разом з тим, суд відмовив у стягненні з відповідача на користь позивача відшкодування моральної шкоди, оскільки вважав, що позивачем не доведено як самого факту спричинення моральної шкоди та не обгрунтовано її належними доказами, а також не доведено мотивованості заявлення розміру такої, з чим не погодився позивач.

Колегія суддів апеляційного суду вважає такі висновки суду першої інстанції помилковими, виходячи з таких підстав.

Відповідно до положень частини другої статті 21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір.

Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної шкоди суд повинен визначати залежно від характеру та обсягу страждань, немайнових витрат, які зазнав позивач.

Згідно зі статтею 46 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод (у редакції Протоколу № 11), рішення Європейського суду є обов`язковими для держав-учасниць Конвенції, якою є й Україна. 
Тому, суд у своїй діяльності має враховувати прецедентну практику Європейського суду з прав людини.

Практикою Європейського суду з прав людини визнана презумпція моральної шкоди; тобто в разі порушення майнових або цивільних прав середня, нормально реагуюча на протиправну щодо неї поведінку людина повинна відчути страждання (моральну шкоду).

Так, рішенням від 27.07.2004 у справі «Ромашов проти України» Європейський суд з прав людини звернув увагу на те, що згідно з правилом 60 Регламенту Суду будь-яка вимога щодо справедливої сатисфакції повинна містити перелік претензій та має бути подана письмово разом з відповідними підтверджуючими документами чи свідоцтвами, «без наявності яких [Суд] може відхилити вимогу повністю або частково». Суд не розглядав питання щодо матеріальної шкоди, оскільки заявник не обґрунтовував таку шкоду. Проте Суд враховує той факт, що в результаті виявлених порушень заявник зазнав моральної шкоди, яка не може бути виправленою шляхом лише констатації Судом факту порушення. Проте розмір заявленої суми надмірний. Об`єктивно оцінюючи ситуацію, як цього вимагає стаття 41 Конвенції, Суд на відшкодування моральної шкоди присудив заявнику компенсацію меншу за ту, що була ним заявлена, проте об`єктивно визначив суму до стягнення з урахуванням розумності, виваженості та справедливості.

Зважаючи на те, що суд першої інстанції дійшов висновку про те, що оскаржувана постанова є необґрунтованою та незаконною, колегія суддів апеляційного суду вважає, що внаслідок цього є підстави дійти висновку про безумовну наявність факту душевних переживань у позивача, а отже і заподіяння йому моральної шкоди внаслідок незаконного притягнення його до адміністративної відповідальності і порушення відповідачем його прав, а також права позивача на відшкодування моральної шкоди.

З урахуванням вказаних позивачем і встановлених судом обставин, характеру спричиненої йому моральної шкоди, виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості, суд вважає, що визначений позивачем розмір моральної шкоди є непропорційним порівняно із характером спричинених моральних страждань, а тому дійшов висновку про можливість присудити з відповідача на користь позивача відшкодування моральної шкоди в розмірі 500 грн.

За таких обставин колегія суддів апеляційного суду вважає, що рішення суду першої інстанції необхідно скасувати в частині відмови стягнення моральної шкоди і прийняти постанову про часткове задоволення цієї вимоги.
Згідно зі статтею 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про неповне з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та помилкове застосуванням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, через що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям постанови про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до частин першої та сьомої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Квитанцією № 72Р9-НХ7Е-5С4С-2АОК від 06 травня 2021 року підтверджується, що ОСОБА_2 за подання апеляційної скарги сплатив судовий збір у розмірі 1261,20 грн.
Відповідно до частини третьої статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Тому, у відповідності до вимог вищенаведених норм, колегія суддів зазначає, що понесені позивачем витрати на сплату судового збору підлягають відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань Управління безпеки міста Львівської міської в розмірі 126 грн 12 коп., тобто пропорційно до частини задоволених вимог.
Керуючись ст.ст. 229, 271, 272, 286, 308, 310, 315, 317, 321, 322 КАС України, суд

                                                    П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Личаківського районного суду м.Львова від 24 вересня 2020 року в адміністративній справі № 463/4505/20 в частині відмови у стягненні відшкодування моральної шкоди скасувати.
Стягнути з Управління безпеки міста Львівської міської ради на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди в сумі 500 (п`ятсот) грн.
У решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління безпеки міста Львівської міської ради (ЄДРПОУ 20819015, адреса: вул. Зелена, 9, м. Львів, 79005) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце реєстрації та проживання: АДРЕСА_1 ) 126 (сто двадцять шість) грн 12 коп. сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і не може бути оскаржена. 

Головуючий суддя	 	Р. Й. Коваль 	
судді	 	В. В. Гуляк 	
 	 	Н. В. Ільчишин  	
Постанова складена у повному обсязі 19 травня 2021 року.