Справа № 352/1821/19 
Провадження № 22-ц/4808/664/21 
Головуючий у 1 інстанції Струтинський  Р. Р. 
Суддя-доповідач Девляшевський 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 травня 2021 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
судді-доповідача        Девляшевського В.А., 
               суддів:                Бойчука І.В., Фединяка В.Д.,
               секретаря                Єлісевич О.М.,
з участю:                 представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,         
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференцзв`язку справу за позовом ОСОБА_1  до Департаменту патрульної поліції, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тисменицького районного суду, ухвалене головуючим суддею Струтинським Р.Р. 03 березня 2021 року, повний текст якого складено 11 березня 2021 року, 
в с т а н о в и в:
У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до Департаменту патрульної поліції, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди у розмірі 128066,66 грн за неправомірні дії інспектора Департаменту патрульної поліції Управління ПП у Волинській області та матеріальної шкоди у розмірі 1000 грн. витрат на правову допомогу. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 25.07.2019 інспектором патрульної поліції у Волинській області Капустинським М.Ю. було винесено постанову про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП із накладенням штрафу у розмірі 255 грн. Рішенням старшого інспектора адміністративної практики Гапонюк А.А. від 14.08.2019 р., затвердженого 15.08.2019 р. т.в.о. начальника управління патрульної поліції у Волинській області ДПП Крутень А., вказану постанову скасовано. Вважає, що фактично працівником поліції, який виніс згадану постанову від 25.07.2019 йому завдано моральну шкоду. На думку позивача, неправомірні дії поліції викликали у нього моральні страждання, що спричинило ушкодження здоров`я. Вважає, що вина поліції презюмується за ч. 1 ст. 1174 ЦК України, тому її не потрібно доводити. Саме скасування постанови від 25.07.2019 р. та закриття справи є підставою для відшкодування моральної шкоди та вказує на неправомірність дій посадових осіб чи службових осіб органів державної влади. Відтак спричинену моральну шкоду він оцінює у 128066,66 грн., що становить лише 0,6% від втрати життя та є розрахунком його переживань. 
Рішенням Тисменицького районного суду від 03 березня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає оскаржене рішення незаконним та необгрунтованим, ухваленим з неправильним застосуванням норм матеріального права. Апелянт вказав, що 27.07.2019 інспектором патрульної поліції Волинської області винесено постанову про накладення на позивача штрафу на підставі ч.1 ст. 122 КупАП в розмірі 255 грн. Рішенням старшого інспектора адміністративної практики від 14.08.2019 вище вказану постанову скасовано. Апелянт зазначив, що правила дорожнього руху не порушував, оскільки рухався на вантажному транспорті, яке обслуговувало підприємство. ОСОБА_1 вважає, що неправомірними діями поліції йому завдано моральну шкоду, яка виникла внаслідок душевних, психічних страждань, що призвели до приниження честі, гідності, репутації, ушкодження здоров`я, порушення нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного суспільного життя та інших негативних наслідків. ОСОБА_1 зазначив, що оцінюючи заподіяну моральну шкоду у розмірі 128066,66 грн, позивач виходив з позиції законодавця щодо мінімального відшкодування моральної шкоди з урахуванням ч.1, п.п. 5 п.1 ч. 2 ст. 4 ЗУ "Про судовий збір". Крім того, вважає позивач, відповідач повинен відшкодувати йому матеріальну шкоду у розмірі 1000 грн за написання фахівцем в галузі права ОСОБА_3 позову від 19.08.2019. На думку апелянта, при ухваленні оскарженого рішення місцевим судом порушено норми міжнародного права, а саме: п. 1 ст.6, ст.14 Конвенції "Про захист прав людини та основоположних свобод" та ст.1 Першого протоколу до Конвенції. Позивач вважає, що судом не враховано висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 03.04.2019 у справі №461/303/15-ц та необгрунтовано застосовано висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 21.10.2020 у справі №312/262/18. Враховуючи вказане, просить оскаржене рішення скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю.
22 квітня 2021 року представником Департаменту патрульної поліції подано відзив на апеляційну скаргу, який не відповідає вимогам ст. 176, 360 ЦПК України, оскільки відсутній електронно-цифровий підпис заявника, а також докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, а тому його не прийнято апеляційним судом.
Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Представники відповідачів - держави Україна в особі Управління патрульної поліції в Івано-Франківській області Департаменту патрульної поліції та Державної казначейської служби України в засідання апеляційного суду не з`явилися з невідомих причин, хоча про час та місце судового розгляду були повідомлені у встановленому законом порядку завчасно. Заяви про відкладення розгляду справи від відповідачів апеляційному суду не поступало. Отже, є правові підстави для розгляду справи у їх відсутності.
Представник ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити. Додатково пояснив, що ОСОБА_1 є професійним водієм з великим стажем, йому 50 років. 25.07.2019 року він завіз вантаж на підприємство, залишив там накладну і повертався додому. Правила дорожнього руху він тоді не порушував, оскільки дія відповідного дорожнього знаку при заїзді з вантажем на підприємство на нього в даному випадку не поширювалась. Про ці обставини він одразу повідомив патрульним поліції. Однак, вони все ж таки склали постанову про порушення ним правил дорожнього руху. Представник зазначив, що ОСОБА_1 довелось докласти певних зусиль для відновлення його порушених прав. Зокрема, він змушений був звертатись на підприємство щодо видачі йому копії товаро-транспортної накладної для підтвердження маршруту його руху, оскаржувати постанову. Крім того, сам факт безпідставно винесеної постанови про притягнення до адміністративної відповідальності спричинив ОСОБА_1 душевні хвилювання. Тому представник просив задовольнити апеляційну скаргу.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з огляду на таке.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Зазначеним вимогам судове рішення в даній справі не відповідає.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем та його представником не надано суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження завдання ОСОБА_1 моральної шкоди, а також не зазначено з яких міркувань виходив позивач при визначенні розміру моральної шкоди у сумі 128066,66 грн. Окрім цього, суд першої інстанції вказав, що постанова про накладення адміністративного стягнення від 25.07.2019 скасована рішенням старшого інспектора 14.08.2019, тобто витрачено менше місяця на усунення негативних наслідків, а тому за такий короткий проміжок часу неможливо визначити тривалість страждань, істотність вимушених змін у способі життя позивача.
Колегія суддів не погоджується з цим висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено і з матеріалів справи вбачається, що постановою інспектора УПП у Волинській області Капустинського М.Ю. від 25.07.2019 накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в сумі 255 грн на позивача ОСОБА_1 у справі про адмінправопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, на підставі ч. 1 ст.122 КУпАП (а.с. 49).
Рішенням старшого інспектора відділу адміністративної практики УПП у Волинській області ДПП Гапонюк А.А. від 14.08.2019 р., затвердженого т.в.о. начальника управління патрульної поліції у Волинській області ДПП Крутень А. 15.08.2019 р., на підставі заяви позивача від 25.07.2019 р. скасовано зазначену постанову інспектора роти №3 батальйону управління патрульної поліції у Волинській області ДПП Капустинського М.Ю. серії НК № 364975 від 25.07.2019 р., а справу закрито (а.с. 11-13).
Відповідно до частин першої-третьої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.
Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
Загальноконституційні засади відносин між державою та громадянином, зокрема щодо відповідальності держави, закріплено в конституційних та цивільно-правових нормах: стаття 56 Конституції України; статті 1173-1176 ЦК України, Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».
Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (статті 3, 19 Конституції України).
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких наведено у частині першій статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).
Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.
Згідно зі статтею 1174 ЦК України обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна.
Застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження заподіяння ОСОБА_1 моральної шкоди. Місцевий суд зазначив, що сам факт закриття справи про адміністративне правопорушення не тягне обов`язковий наслідок цивільно-правовового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідача заподіяли позивачу моральної шкоди.
Такі висновки судів не відповідають наведеним вище правовим нормам, встановленим у справі обставинам та наявним у справі доказам.
Матеріали справи містять підтвердження, що рішенням старшого інспектора відділу адміністративної практики УПП у Волинській області ДПП Гапонюк А.А. від 14.08.2019 скасовано постанову інспектора роти №3 батальйону управління патрульної поліції у Волинській області ДПП Капустинського М.Ю. серії НК № 364975 від 25.07.2019, а справу закрито.
На думку колегії суддів, скасування постанови інспектора УПП у Волинській області Капустинського М.Ю. від 25.07.2019 про накладення адміністративного стягнення у виді штрафу в сумі 255 грн на позивача ОСОБА_1 у справі про адмінправопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали складання відповідної постанови.
Отже, судом першої інстанції не враховано вказану обставину, а також те, що відшкодування в даному випадку здійснюється незалежно від вини, тобто неправильно не застосовано норми частини першої статті 1173 ЦК України (згідно з якими шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів) та статті 1174 ЦК України (відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи).
Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи були понесені особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності є, як правило, відповідне судове рішення, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищих посадових осіб органу державної влади.
Такий висновок викладено в постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року, справа №569/1799/16-ц).
Крім того апеляційний суд зауважує, що відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже, і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.
У практиці ЄСПЛ порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей, зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (наприклад, «Рисовський проти України», № 29979, пункти 86, 89, від 20 жовтня 2011 року, «Антоненков та інші проти України», № 14183/02, пункт 71, від 22 листопада 2005 року).
Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.
При цьому слід виходити з позиції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним обов`язкам (ст.3, 19 Конституції) та завжди викликає в людини негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік і стан здоров`я потерпілого. 
Вказане узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 461/85/19.
З огляду на зазначене оскаржуване рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди не відповідає вимогам закону та підлягає скасуванню.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
У свою чергу, апеляційний суд, виходить із засад розумності, виваженості та справедливості, а також враховує, що відносно позивача мало місце неправомірне накладання адміністративного стягнення саме з боку посадової особи державного органу, в той час, коли такий орган та його посадові особи, в першу чергу, зобов`язані гарантувати дотримання конституційних принципів захисту прав людини і громадянина, не допускати порушення таких прав. Крім того, апеляційний суд бере до уваги, що з дня винесення постанови про накладення адміністративного стягнення від 25.07.2019 і до скасування вказаної постанови рішенням від 14.08.2019, яке отримано позивачем 21.08.2019 минуло менше місяця, а тому вважає обґрунтованим та виправданим присудження позивачу відшкодування моральної шкоди у розмірі 1600 грн.
При цьому колегія суддів враховує, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.
Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своє суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18)).
Що стосується відшкодування майнової шкоди, апеляційний суд зауважує таке.
Сума завданої майнової шкоди, про яку зазначає позивач, складається із витрат, які позивач поніс за написання позовної заяви фахівцем у галузі права ОСОБА_3 про оскарження постанови про накладення адмінстягнення (а.с. 16-17).
За загальними положеннями, наведеними у статті 1166 цього Кодексу, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
У пункті 6.19 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 квітня 2020 року у справі № 925/1196/18 зазначено, що за висновками Великої Палати Верховного Суду процесуальні витрати, понесені у судовому провадженні, не є збитками, що можуть бути стягнуті шляхом подання цивільного позову; такі витрати розподіляються виключно за правилами, встановленими процесуальним законодавством.
Разом з тим, вказана позовна заява не була подано до суду. Судові витрати можуть стягуватися лише за наслідком розгляду справи, а тому в задоволенні вказаної вимоги слід відмовити з наведених підстав.
Беручи до уваги вищевикладене, колегія суддів вважає, що ухвалене судом першої інстанції в даній справі рішення не являється законним і обґрунтованим. Тому воно не може бути залишеним в силі.
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки позов задоволено лише частково і позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 13 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір», то підстав для нового розподілу судових витрат у суду касаційної інстанції немає. Судові витрати слід віднести за рахунок держави.
Керуючись статтями 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Тисменицького районного суду від 03 березня 2021 року скасувати. 
Ухвалити нове рішення. 
Позов ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, Державної казначейської служби України задовольнити частково.
Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 1600 (одну тисячу шістсот) грн моральної шкоди.
В решті позову відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України протягом тридцяти днів з дня складення повного її тексту.

Суддя-доповідач:                                                         В.А. Девляшевський 
Судді:                                                                        І.В. Бойчука
                                                                               В.Д. Фединяка

Повний текст постанови складено 17 травня 2021 року.