ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
«18» травня 2021 року 
м. Харків
справа № 646/3916/19
провадження № 22ц/818/2566/21
 
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого -          Бурлака І.В., (суддя-доповідач),
суддів -          Хорошевського О.М., Яцини В.Б. 
за участю секретаря – Дмитренко А.Ю. 
учасники справи: 
позивач –  ОСОБА_1 , 
відповідач – ОСОБА_2 , представниця відповідача – ОСОБА_3 ,
третя особа – ОСОБА_4 , представниця третьої особи – ОСОБА_5 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 15 січня 2021 року в складі судді Лях М.Ю. 
в с т а н о в и в:
У червні 2019 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики.

Позовна заява мотивована тим, що 22 травня 2013 року між ним та ОСОБА_2 укладено договір позики, оформлений розпискою, за змістом якої він надав ОСОБА_2 у безвідсоткову позику строком на 5 років, до 22 травня 2018 року, грошові кошти в розмірі 279 755,00 грн, що становило еквівалент 35 000,00 доларів США, для придбання Ѕ частини нежитлових приміщень 1-го поверху № 103-1, 103-5, 103-5а, 103-6, 103-8, що розташовані в житловому будинку літ «А-1» загальною площею 91,9 кв м за адресою: АДРЕСА_1 . Також вони домовились, що у разі несвоєчасного повернення грошей він отримує право звернути стягнення на зазначені приміщення.

Вказав, що 22 травня 2013 року відповідач отримав грошові кошти у повному обсязі, та 23 травня 2013 року уклав договір купівлі-продажу, за яким придбав Ѕ частину нежитлових приміщень 1-го поверху № 103-1, 103-5, 103-5а, 103-6, 103-8, по АДРЕСА_2 .

Однак, відповідачем зобов`язання за договором позики у передбачений строк не виконані, кошти не повернуті.

Просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь суму боргу в розмірі 922 950,00 грн (еквівалент 35 000,00 доларів США) шляхом реєстрації права власності на Ѕ частину нежитлових приміщень першого поверху № 103-1, 103-5, 103-5а, 103-6, 103-8, що розташовані в житловому будинку літ «А-1» загальною площею 91,9 кв м за адресою: АДРЕСА_1 , та сплачений судовий збір у розмірі 9229,50 грн.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 15 січня 2021 року позовну заяву  ОСОБА_1 – задоволено; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу в розмірі 922 950,00 грн (що еквівалентно 35 000,00 доларів США) шляхом реєстрації права власності на Ѕ нежитлових приміщень 1-го поверху №103-1, 103-5, 103-5а, 103-6, 103-8, що розташовані в житловому будинку літ А-1 загальною площею 91,9 кв м за адресою: АДРЕСА_1 ; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 9 229,50 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_4 через представника подала апеляційну скаргу, яку в подальшому уточнила, в якій просила рішення суду – скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову; судові витрати покласти на позивача.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, ухвалюючи судове рішення, неповно з`ясував обставини у справі, не надав належної оцінки тому, що нею подано позов про поділ спільного майна до ОСОБА_2 , предметом якого є, зокрема, спірні нежитлові приміщення, тому вважала, що позов у цій справі поданий з метою уникнення його поділу. Вказала, що з тексту розписки від 22 травня 2013 року не вбачається, що позивач передав грошові кошти у власність відповідача, доказів факту передачі коштів не надано. Згідно розписки відповідач не зобов`язаний повертати борг. Отже, висновок суду, що між сторонами склалась правовідносини позики, є помилковим. Спірне нерухоме майно є об`єктом їхньої з ОСОБА_2 спільної власності як подружжя, що, зокрема, підтверджується її заявою про надання згоди на купівлю цього майна, яке придбане ними за спільні кошти. Згоди на укладення договору позики та передачу у власність позивача своєї частки у спірному нерухомому майні вона не надавала. Обраний позивачем спосіб захисту прав – стягнення позики шляхом визнання права власності на нерухоме майно законом не передбачений. Факт складання розписки від 22 травня 2013 року саме у цю дату достовірно не встановлений. Зазначила, що нею надано всі документи, які підтверджують розмір сплаченого нею адвокатом гонорару в розмірі 15 000,00 грн.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

18 травня 2021 року до суду апеляційної інстанції надано письмові пояснення представниці ОСОБА_2 , в яких вона зазначила, що рішення суду є законним, а апеляційна скарга – необгрунтованою. При цьому, зазначила, що розписка містить умови отримання позичальником в борг грошових коштів із зобов`язанням їх повернення та дату отримання коштів, яка відповідає вимогам чинного законодавства України та підтверджує справжню природу взаємовідносин між позивачем та відповідачем. Договір позики не визнано недійсним. Вважала, що суд першої інстанції правильно зазначив, що оскільки спірні приміщення не є спільним майном подружжя, згоди на укладення договору позики не потрібно. При цьому посилалася на правові висновки Верховного Суду, які застосовані нею неправильно.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу  ОСОБА_4 необхідно задовольнити, рішення суду – скасувати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачем не виконано належним чином зобов`язання з повернення позики, тому наявні підстави для звернення стягнення на майно на підставі розписки ОСОБА_2 .

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що між  ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладено шлюб 30 січня 1993 року (а. с. 69). 
22 травня 2013 року ОСОБА_2 , отримав від ОСОБА_1 у безпроцентну позику грошові кошти в сумі 279 755,00 грн (еквівалент 35 000 доларів США) для придбання нежитлових приміщень першого поверху за адресою: АДРЕСА_1 зі строком повернення до 22 травня 2018 року, що підтверджується розпискою ОСОБА_2 .

Також, у розписці зазначено, що сторони дійшли згоди, що у разі несвоєчасного повернення ОСОБА_2 грошових коштів, ОСОБА_1 має право звернути стягнення на нежитлові приміщення першого поверху за адресою: АДРЕСА_1 , які будуть ним придбані (а. с. 6 копія, а. с. 89 оригінал).

23 травня 2013 року ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу з ОСОБА_6 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Яновою О.Є. за реєстровим № 1087, на підставі якого він придбав Ѕ частку у праві власності на нежитлові приміщення 1-го поверху №№ 103-1, 103-5, 103-5а, 103-5б, 103-6, 103-8, що розташовані в житловому будинку літ «А-1» загальною площею 91,9 кв м за адресою: АДРЕСА_1 , за 279 755,00 грн, що еквівалентно 35 000 доларів США (а. с. 7-8).

Пунктом 7 зазначеного договору передбачено, що купівля майна відбувається за згодою дружини ОСОБА_4 , що підтверджується її заявою, справжність підпису на якій засвідчено 23 травня 2013 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Яновою О.Є. за реєстровим № 1082.

Як вбачається з копії заяви ОСОБА_4 від 23 травня 2013 року, справжність підпису на якій посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Яновою О.Є. за реєстровим № 1082, ОСОБА_4 надала згоду чоловіку ОСОБА_2 на купівлю за 279 755,00 грн Ѕ частки у праві власності на нежитлові приміщення 1-го поверху №№ 103-1, 103-5, 103-5а, 103-5б, 103-6, 103-8, що розташовані в житловому будинку літ «А-1» загальною площею 91,9 кв м за адресою: АДРЕСА_1 , та зазначила, що гроші, які витрачаються на придбання нерухомості, є їхньою спільною сумісною власністю; придбана нерухомість також буде об`єктом права спільної сумісної власності як така, що набувається за час шлюбу. ОСОБА_4 ствердила, що договір укладається її чоловіком в інтересах сім`ї, на умовах, які вони попередньо обговорили, і вважають вигідними для них, і укладення цього договору відповідає їхньому спільному волевиявленню (а. с. 122).

Право власності на Ѕ частину нежитлових приміщень 1-го поверху №№ 103-1, 103-5, 103-5а 103-5б, 103-6, 103-8, що розташовані в житловому будинку літ А-1 загальною площею 91,9 кв м за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_2 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 14 січня 2021 року (а. с. 187-190).
У квітні 2019 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, предметом якого є, зокрема, Ѕ частина нежитлових приміщень 1-го поверху №№ 103-1, 103-5, 103-5а 103-5б, 103-6, 103-8, що розташовані в житловому будинку літ. А-1 загальною площею 91,9 кв м за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 24-33).

Як вбачається з висновку судової технічної експертизи документів №28433, складеного експертом Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз імені засл. проф. М.С. Бокаріуса 06 лютого 2020 року, вирішити питання стосовно часу (дати) та періоду часу виконання наданого договору займу від 22 травня 2013 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , не виявилося можливим у зв`язку з відсутністю науково – обґрунтованих методик з встановлення абсолютного часу та періоду часу виконання записів чорнилом (а. с. 101-103).

Під час розгляду справи судом першої інстанції відповідач ОСОБА_2 позов визнав, що підтверджується його заявою від 06 серпня 2020 року (а. с. 136-137).

Згідно з частиною першою  статті 526 ЦК України  зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього  Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).  

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України у редакції на час укладення договору позики правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).  Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. 

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі, повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Цей договір є оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.
При цьому у розписці повинно бути зазначено, що грошові кошти передаються саме в якості позики з обов`язком наступного повернення.

Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

З розписки повинно вбачатися як сам факт отримання в борг, тобто із зобов`язанням повернення, певної грошової суми, так і дата її отримання.

Вказані правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18); постановах Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 346/3978/15-ц, провадження №61-910св18, від 16 серпня 2018 року, справа № 516/97/16-ц, провадження № 61-25512св18, від 21 березня  2018 року, справа № 757/27533/15-ц, провадження № 61-8055св18.

Статтею 545 ЦК України визначено, що, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 грудня 2018 року у справі № 544/174/17 (провадження № 61-21724св18) зроблено висновок щодо застосування положень статті 545 ЦК України і вказано, що нею передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку.

В силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (стаття 572 ЦК України).

За положеннями статті 1 Закону України «Про заставу» застава - це спосіб забезпечення зобов`язань, якщо інше не встановлено законом. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов`язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду.
  Частинами 1, 2  статті 577 ЦК України у редакції на час укладення договору позики визначено, що якщо предметом застави є нерухоме майно, а також в інших випадках, встановлених законом, договір застави підлягає нотаріальному посвідченню. Застава нерухомого майна підлягає державній реєстрації у випадках та в порядку, встановлених законом.

Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (стаття 3 Закону).

За положенням частини першої  статті 18 Закону України «Про іпотеку»  іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (частина 1 статті 220 ЦК України).

Статтею 210 ЦК України передбачено, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.
Згідно із частиною першою  статті 4 Закону України «Про іпотеку» обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством.

Правові, економічні та організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень визначені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до частини 3  статті 3 цього Закону  у редакції на час виникнення спірних правовідносин права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Як вбачається з матеріалів справи, 22 травня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, на підтвердження чого позичальником складено розписку, за змістом якої, зокрема, наслідком невиконання ОСОБА_2 зобов`язання з повернення боргу є право ОСОБА_1 звернути стягнення на нерухоме майно, що буде придбано ОСОБА_2 за кошти, надані в борг.

Разом з тим, іпотека виникає лише на підставі договору, закону або рішення суду.

Підстав для виникнення іпотеки за законом або рішенням суду у даному разі немає. Позивач не довів факту укладення між ним та відповідачем договору іпотеки в установленому порядку та у передбаченій законом формі.

Розписка позичальника, складена на підтвердження укладення договору позики, та підписана лише ним, не може замінювати собою договір застави нерухомого майна, що укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Матеріали справи також не містять відомостей щодо накладення будь-яких обтяжень на спірне майно. Як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, відомості про реєстрацію іпотеки щодо спірного нерухомого майна відсутні.

Отже, між сторонами не укладено у належній формі договору іпотеки, відповідне обтяження майна не зареєстровано у встановленому законом порядку, а умова розписки позичальника про право кредитора в разі невиконання зобов`язання з повернення коштів звернути стягнення на нерухоме майно є нікчемною, внаслідок чого не створює будь-яких юридичних наслідків. За таких умов, підстав для звернення стягнення на нерухоме майно в рахунок погашення боргу не вбачається.

Крім того, слід зазначити, що відповідно до частини 2  статті 6 Закону України «Про іпотеку», майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою усіх співвласників. Співвласник нерухомого майна має право передати в іпотеку свою частку в спільному майні без згоди інших співвласників за умови виділення її в натурі та реєстрації права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості.

Матеріали справи свідчать про те, що спірна Ѕ частина нежитлових приміщень придбана ОСОБА_2 під час перебування у шлюбі з ОСОБА_4 .

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, положення статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі, в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Відповідно до змісту статті 65 СК України при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Посилання суду першої інстанції на відсутність судового рішення, яким би спірне майно було визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , є помилковим, адже належність майна, придбаного у шлюбі, до спільної сумісної власності подружжя, презюмується. Презумпція спільності майна подружжя, набутого у шлюбі, у межах розгляду даної справи не спростована. Однак, ані згоди ОСОБА_4 на укладення її чоловіком договору позики, ані її згоди на заставу спірного майна матеріали справи не містять.

При цьому, оскаржуваним рішенням суду фактично вирішено питання про майнові права та інтереси ОСОБА_4 , тоді як вона не є відповідачем, та залучена до участі у справі лише як третя особа.

В суді апеляційної інстанції представниця ОСОБА_2 підтримала свої письмові пояснення та заперечувала проти задоволення апеляційної скарги.

В свою чергу ОСОБА_4 та її представниця підтримали доводи та вимоги апеляційної скарги та просили її задовольнити. Розмір правової допомоги вважали безспірним.

Враховуючи викладене, визнання позову відповідачем ОСОБА_2 не може бути прийнято судом, адже таке визнання порушує права та інтереси його дружини ОСОБА_4 .

Суд першої інстанції на вищенаведені обставини справи уваги не звернув, і, як наслідок, ухвалив незаконне і необґрунтоване рішення про задоволення позову.

З огляду на зазначене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Щодо вимог ОСОБА_4 в апеляційній скарзі про відшкодування понесених нею судових витрат на надання правничої допомоги в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції у розмірі 15 000,00 грн судова колегія виходить з наступного.

Відповідно до частин 1, 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.  До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:  на професійну правничу допомогу ; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;  пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;  пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Частинами 1 та 2 статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.  Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:  1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача;  3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Право на професійну правничу допомогу гарантовано  статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009. Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

Згідно вимог статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. 

Для цілей розподілу судових витрат: 
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. 

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг, акти виконаних або отриманих послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому, недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам.

На підтвердження здійсненої правової допомоги необхідно долучати й розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором.

Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо.

Суд має вирішити питання про відшкодування стороні, на користь якої відбулося рішення, витрат на послуги адвоката, керуючись принципами справедливості, співмірності та верховенства права.

Верховний Суд у своїй постанові від 03 травня 2018 року в справі №372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

При цьому, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Отже, наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Схожі висновки викладено в постановах Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19), від 31 липня 2020 року у справі № 301/2534/16-ц (провадження № 61-7446св19), від 30 вересня 2020 року у справі № 201/14495/16-ц (провадження № 61-22962св19).

Як вбачається з матеріалів справи, 27 січня 2021 року ОСОБА_4 укладено з адвокатом Хряпинською С.С. договір про надання правової (правничої) допомоги, згідно пункту 2.2. якого адвокат взяла на себе виконання наступних дій з надання правової допомоги:

складення в інтересах клієнта апеляційної скарги на рішення Київського районного суду м. Харкова від 15 січня 2021 року та представництво інтересів клієнта в Харківському апеляційному суді по справі № 646/3916/19 про стягнення позики; складення інших процесуальних документів, передбачених ЦПК України та необхідних для розгляду справи в апеляційному суді;

надання консультацій з приводу підстав складення апеляційної скарги, ознайомлення з практикою Верховного Суду щодо вирішення судами спору про поділ майна подружжя.

Пунктом 4.3. договору передбачено, що за надання правової допомоги, відповідно до даного договору, клієнт авансом сплачує адвокату гонорар у фіксованій сумі залежно від ціни позову, відповідно до домовленості сторін та згідно рекомендацій щодо застосування мінімальних ставок адвокатського гонорару, затверджених рішенням Ради адвокатів Харківської області. Крім цього, сторони можуть домовитися про додатковий гонорар (премію), якщо для клієнта прийнято позитивне рішення. Позитивним результатом вважається також закінчення справи мировою угодою та залишення справи без розгляду за заявою іншої сторони у справі, який становить 15 000,00 грн, які отримані під час підписання договору та видано квитанцію.

Оплата ОСОБА_4 адвокату Хряпинській С.С. 15 000,00 грн за надання правової допомоги підтверджується копією квитанції від 27 січня 2021 року (а. с. 215).

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_4 та її представниця вважали, що підстав для зміни розміру судових витрат не вбачається.

В суді апеляційної інстанції представниця ОСОБА_2 клопотання щодо зменшення розміру судових витрат не заявляла.

Аналізуючи наведені норми права, надані докази, практику Верховного Суду судова колегія вважає, що наявні підстави для задоволення цього клопотання.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За подання апеляційної скарги ОСОБА_4 сплачено судовий збір у розмірі 13 845,00 грн, який, у зв`язку з її задоволенням та відмовою у задоволенні позову, підлягає стягненню з позивача ОСОБА_1 на її користь.
Керуючись ст.ст.367, 368, п. 2 ч. 1 ст.374, ст.376, ст.ст.381 – 384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_4 – задовольнити.
Рішення Київського районного суду м. Харкова від 15 січня 2021 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики – залишити без задоволення.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 15 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу та 13 845,00 грн судового збору.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий                                                 І.В. Бурлака

Судді                                                         О.М. Хорошевський

В.Б. Яцина 

Повний текст постанови складено 19 травня 2021 року.