ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2021 р.	Справа № 520/16024/2020	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Любчич Л.В.,
Суддів: Спаскіна О.А. ,  П`янової Я.В. ,
за участю секретаря судового засідання  Медяник А.О.  
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної міграційної служби України, ОСОБА_1  на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 24.02.2021, головуючий суддя І інстанції: Волошин Д.А., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 04.03.2021 по справі № 520/16024/2020
за позовом    ОСОБА_1  
до Державної міграційної службиУкраїни  третя особа  Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області  
про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
У листопаді 2020 року ОСОБА_1 ( далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до  Державної міграційної служби України ( далі – ДМС України), третя особа – Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області ( далі – ГУ ДМС в Харківській обл., відповідач), в якому просив:
- скасувати рішення ДМС України від 25.09.2020 №394-20;
- зобов`язати ДМС України визнати біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Сирійської Арабської Республіки - ОСОБА_1 .
          Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 24.02.2020 адміністративний позов задоволено частково.
Скасовано рішення ДМС України від 25.09.2020 №394-20.
Зобов`язано ДМС України повторно розглянути заяву громадянина Сирійської Арабської Республіки - ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням висновків суду.
В задоволенні решти позовних вимог відмолено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 (Ордер на надання правничої допомоги -серія ВІ №1037530) ( далі – представник Іванов Д.А.) подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування фактичних обставин справи, просив скасувати оскаржуване  судове рішення  в частині зобов`язання ДМС України повторно розглянути заяву ОСОБА_1  про визнання біженцем або особою, як потребує додаткового захисту, з урахуванням висновків суду та ухвалити постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначив, що суд вже зобов`язував ДМС України повторно розглянути його заяву про визнання біженцем або собою, яка потребує додаткового захисту, однак відповідач при новому розгляді заяви, з урахуванням усіх встановлених судом обставин та зроблених висновків, втретє прийняв необґрунтоване рішення про відмову у наданні йому захисту в Україні. Вказав, що обраний судом спосіб захисту його порушених прав у вигляді зобов`язання ДМС повторно розглянути його заяву не відновлює його порушених прав,  а  є ефективним способом їх захисту є зобов`язання ДМС країни визнати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Посилався на правові позиції Верховного Суду, викладені у постанові від 04.03.2019 у справі № 813/3663/16, у постанові від 20.12.2019 у справі № 815/6259/16, у постанові від 14.04.20120 у справі №420/208/19, у постанові від 24.12.2020 у справі № 2040/6507/18, у постанові від 23.02.2021 у справі № 815/3558/17. Зауважив, що відповідачем реалізовано його дискреційні повноваження поза межами розсуду, а тому в даному випадку контроль за розсудливістю повинен здійснюватися судом.
Також не погодившись з рішенням суду першої інстанції ДМС України подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування фактичних обставин справи, просила скасувати оскаржуване  судове рішення та ухвалити постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначив, що побоювання ОСОБА_1 бути призваним до проходження служби в урядовій армії є сумнівними і носять суб`єктивний характер, будь-яка дискримінація стосовно нього відсутня, а метою отримання документу про захист в Україні є легалізація перебування на території України, що повідомлялися самим позивачем, а відтак відсутні підстави для визнання його біженцем відповідно до умов, передбачених п.1 ч.1ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 № 3671-VI (далі – Закон № 3671). Вказав, що позивачем порушено строки звернення за статусом біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, оскільки прибувши в Україну у 2013 році, він звернувся до органів ДМС України у 2016 році. Зауважив, що зобов`язання органу ДМС України визнати позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є формою втручання в дискреційні повноваження органу та виходить за межі завдань адміністративного судочинства. 
20.04.2021 ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду відкрито апеляційне провадження у справі № 520/16024/2020 за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 .
20.04.2021 ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду відкрито апеляційне провадження у справі № 520/16024/2020 за апеляційною скаргою ДМС України.
26.04.2021 ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду закінчено підготовку та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.
05.05.2021 на адресу суду від ДМС України надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому відповідач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог – без змін.  
05.05.2021 на адресу суду від представника позивача ОСОБА_1 - надійшов відзив на апеляційну скаргу ДМС України, в якому ОСОБА_2 просив апеляційну скаргу ДМС України залишити без задовлоення.
Згідно з положеннями ч.1,3 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
Колегія суддів, вислухавши суддю–доповідача,  представників сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянти посилаються в апеляційних скаргах, дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а підстави для задоволення апеляційної скарги  ДМС України відсутні, з наступних підстав.
Судовим розглядом встановлено обставини, які не оспорено сторонами.
ОСОБА_1 , громадянин Сирійської Арабської Республіки, прибув до України у листопаді 2013 року через Об`єднані Арабські Емірати з території Саудівської Аравії, де перебував з 23.08.2010, з метою навчання у вищому учбовому закладі, у зв`язку з чим до завершення навчання  мав легальну підставу для постійного знаходження на території України.
03.10.2016 після закінчення навчання у Харківському національному університеті ім. В.Н. Каразіна ОСОБА_1  звернувся до ГУ ДМС України в Харківській обл. із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
24.10.2016 ГУ ДМС України в Харківській обл. видано наказ «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Сирії ОСОБА_1 » №172  та повідомлення «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» № 83, прийняте на підставі зазначеного наказу, яке отримано позивачем 26.10.2016.
17.02.2107 ДМС України за результатами  розгляду скарги позивача на вказане вище рішення ДМС України прийнято рішення «Про відхилення скарги позивача на рішення ГУ ДМС України у Харківській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» №7-17
31.05.2017 постановою Харківського окружного адміністративного суду, яка залишена без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 20.07.2017, у справі №820/991/17 адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Скасовано рішення ДМС України від 17.02.2017 №7-17 та наказ ГУ ДМС України в Харківській обл. від 24.10.2016 №172. Зобов`язано ГУ ДМС України в Харківській обл.повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 
02.08.2017 на виконання рішення суду ГУ ДМС України в Харківській обл. на підставі наказу №135, здійснено повторний розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 , з урахуванням обставин, що стали підставою для скасування судом рішення ДМС України від 27.02.2017 №7-17 та наказу ГУ ДМС України в Харківській обл. «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визначення біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» від 24.10.2016 №172.
23.08.2018 рішенням ДМС України № 318-18 відповідно до ст. 6 Закону № 3671 позивачу повторно відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі стосовно якої встановлено, що умови передбачені п. 1 чи п.13 ч. 1 ст. 1 цього закону відсутні.
11.12.2018 рішенням Харківського окружного адміністративного суду, яке залишено без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 25.03.2019, по справі №2040/7838/18 частково задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 до ДМС України, третя особа - ГУ ДМС України в Харківській обл. Скасовано рішення ДМС України від 23.08.2018 №318-18. Зобов`язано ДМС України повторно розглянути заяву громадянина Сирійської Арабської Республіки - ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням висновків суду.
11.10.2019 рішенням ДМС України №349-19 відповідно до ст. 6 Закону №3671 позивачу повторно відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі стосовно якої встановлено, що умови передбачені п. 1,13 ч. 1 ст. 1 цього закону відсутні.
21.11.2019 рішенням Харківського окружного адміністративного суду, яке залишено без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020, у справі №520/11428/19 частково задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 до ДМС України, третя особа - ГУ ДМС України в Харківській обл. Визнано протиправним та скасовано рішення ДМС України від 11.10.2019 №349-19. Зобов`язано ДМС України повторно розглянути питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 за його заявою від 03.10.2016.
12.11.2020 позивачем отримано повідомлення від ГУ ДМС України у Харківській обл. від 20.10.2020 №105 про те, що відповідно до ст. 6 Закону №3671 йому втретє відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі стосовно якої встановлено, що умови передбачені п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 цього закону відсутні, на підставі рішення Державної міграційної служби України від 25.09.2020 №394-20.
Позивач, вважаючи, що відповідачем порушено його права, звернувся за їх захистом до суду.
Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуване рішення відповідача не відповідач вимогам, визначеним ч.2 ст. 2 КАС, оскільки не містить вичерпної інформації по ситуації, яка склалась в країні походження станом на момент його прийняття, а належним способом захисту прав позивача є зобов`язання ДМС України повторно розглянути його заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Колегія суддів часткового погоджується з таким висновком суду першої інстанції та зазначає. 
Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
          Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
          Фактичною підставою відмови позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, стали висновки відповідача про відсутність для цього підстав, визначених п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону №3671.
          Відповідно до статті 14 Загальної декларації прав людини 1948 року кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.
          Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, врегульовано нормами Закону №3671, міжнародними актами, в тому числі Конвенцією про статус біженців 1951 року, Протоколом щодо статусу біженців 1967 року.
          Згідно п. 1 ст. 1 Закону №3671 біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
          Відповідно до п. 13 статті 1 Закону №3671 особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
          Аналізуючи умови, передбачені частиною першою статті 1 Закону № 3671-VI, колегія суддів зазначає, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.
          Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.
          При розгляді зазначених категорій справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.
          Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.
          Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.
          Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.           Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.
          Підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої ДМС України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених  наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09. 2011 року № 649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, а також з інформаційних носіїв, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.
          Колегія суддів зазначає, що ненадання особою документальних доказів його усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.
          Крім того, відповідно до п.43 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців побоювання стати жертвою переслідувань не повинні обов`язково ґрунтуватися на особистому досвіді заявника. Те, що, наприклад, сталося з його друзями, родичами та іншими членами тієї ж расової або соціальної групи, може бути свідченням того, що його побоювання стати рано чи пізно жертвою переслідувань цілком обґрунтовані.
          Судовим розглядом встановлено, що суб`єктивна сторона побоювань позивача полягає у тому, що його будуть переслідувати через те, що він не бажає служити в армії під час громадянської війни, дії якої засуджуються міжнародним співтовариством та вчиняти військові злочини, а у випадку відмови від несення військової служби його можуть піддати тортурам, принижуючому гідність поводженню чи покаранню.
           Об`єктивну сторону його побоювань  підтверджує інформація про країну походження, оскільки загальновідомим є факт про ситуацію збройного конфлікту, який відбувається в Сирії протягом тривалого строку, в межах якого здійснюється масове порушення прав та свобод осіб, які ухиляються від проходження військової служби.
          З урахуванням викладеного, колегія суддів визнає помилковим твердження апелянта про те, що відсутність конкретних відомостей, які б свідчили про обґрунтованість побоювань ОСОБА_1 бути призваним до проходження служби в урядовій армії
а також інцидентів із застосуванням фізичного насильства, до позивача, які були пов`язані з його расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами, свідчить про відсутність прямої загрози його життю, безпеці або свободі у разі повернення на батьківщину та погоджується з доводами позивача про те, що загальновідома інформація про ситуацію збройного конфлікту в Сирії в межах якої відбувається масове порушення прав громадян, зокрема тих, хто ухиляється від військової служби, свідчить про обґрунтованість  його побоювань бути жертвою переслідувань.
          Доводи апелянта про неможливість визнання ситуації в Сирії самостійною підставою для підтвердження того, що ОСОБА_1 буде загрожувати індивідуальна серйозна шкода у вигляді тортур або принизливого поводження чи покарання, колегія суддів також визнає необґрунтованими та зазначає наступне.
          Положеннями ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.
          За загальною практикою ЄСПЛ, ситуація загального насильства також може прирівнюватися до тортур та нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання. І при цьому заявник не повинен демонструвати особливі відзначні деталі інакші, ніж загальна ситуація насилля в країні походження.
          Європейський суд з прав людини у справі «Суфі і Елмі проти Сполученого Королівства» (8319/07 та 11449/07) зазначив, що повернення особи у ситуацію громадянської війни може складати загрозу тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання (п.п.217-241). Суд зазначив, що критеріями для оцінки інтенсивності/напруженості загального насилля в країні з військовим конфліктом є: чи сторони конфлікту використовують методи або тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення або які були безпосередньо спрямовані проти цивільного населення; чи використання таких методів та/або тактик застосовувались усіма сторонами конфлікту; чи конфлікт був локалізованим чи всеохоплюючим; кількість осіб, яких було вбито, поранено або які буди переміщені в результаті боротьби.
          Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від`їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від`їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від`їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним.
          Проаналізувавши ситуацію по країні походження позивача встановлено, що існують загальновідомі офіційні документи, які підтверджують обґрунтованість існування серйозної та не вибіркової загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження, в якій триває військовий конфлікт, та існує ситуація загальнопоширеного насильства, що є наразі загальновідомим фактом.
          Так, у Рекомендаціях УВКБ ООН з питання міжнародного захисту осіб, що залишають Сирійську Арабську Республіку зазначено: "З огляду на серйозних і масштабних порушень МГП, порушень законодавства про права людини і зловживань в цій галузі, а також триваючого збройного конфлікту в багатьох частинах країни УВКБ ООН, як і раніше характеризує втеча цивільних осіб з Сирії як переміщення біженців, причому переважна більшість шукачів притулку сирійців продовжують потребувати міжнародного захисту як біженці і відповідають вимогам визначення "біженець", що міститься в ст. 1А (2) Конвенції 1951".
          У доповідях Управління Верховного комісара ООН з прав людини (УВКПЛ ООН), Незалежної міжнародної комісії з розслідування і правозахисних організацій урядові сили звинувачуються в скоєнні військових злочинів, злочинів проти людства, а також серйозних порушень законодавства про права людини. Невибіркові прямі напади на цивільних осіб і на об`єкти цивільної інфраструктури, на медичні установи і медичних робітників, а також на співробітників гуманітарних організацій і гуманітарні об`єкти, за повідомленнями, стали характерною особливістю системних порушень, скоєних сирійськими урядовими силами.
          Згідно з повідомленнями, урядові сили невибіркову застосовували зброю, в тому числі артилерію, авіацію, бочкові бомби, запальна зброя, касетні бомби і хімічну зброю.           Крім того, урядові сили, за повідомленнями, тримають в облозі ряд районів, контрольованих опозицією, використовуючи голод серед цивільного населення як метод ведення війни, і регулярно піддають ці обложені райони тривалим обстрілу і бомбардуваннями.
          За інформацією ООН і правозахисних організацій-спостерігачів, сирійський уряд систематично і повсюдно застосовує довільні арешти і насильницькі зникнення, утримання під вартою в умовах, що загрожують життю, тортури та інші форми жорстокого поводження, сумарні і позасудові страти, в першу чергу відносно супротивників уряду і осіб, вважаються такими.
          Незалежні оглядачі відзначають, що ухилення від призову на військову службу може розцінюватися урядом як політичний, антиурядовий акт, що може привести до додаткового покарання особи, який спробував ухилитися від призову, крім відповідних санкцій за вчинення кримінального злочину у вигляді ухилення від призову, включаючи більш суворе поводження при арешті, допиті і утримання під вартою, а також, в разі направлення у війська, під час військової служби.
          Під час утримання під вартою ухиляються від призову і наражаються на небезпеку тортур та інших форм жорстокого поводження, причому ця практика в Сирії, за повідомленнями, придбала повсюдний характер.
          УВКБ ООН вважає, що особи, які ухиляються від призову на обов`язкову військову службу або в якості резервістів або дезертирували зі збройних сил, в залежності від індивідуальних обставин конкретної справи, ймовірно, мають потребу в міжнародному захисті як біженці на підставі фактичних або приписуваних їм політичних переконань і (або) на інших відповідних підставах.
          Відповідно до абз.65 Доповіді Незалежної міжнародної комісії по розслідуванню подій у Сірійській Арабській Республіці від 01.02.2018 цивільні особи як і раніше піддаються довільних затримань, тортурам і утриманню під вартою в нелюдських умовах на всій території Сирійської Арабської Республіки. Всі сторони конфлікту регулярно відмовляють особам, яких тримають під вартою, в праві на належну судову процедуру і справедливий судовий розгляд. 72. З самого початку сирійського конфлікту однієї з його гротескних рис є напади усіх боків на цивільні і об`єкти, що охороняються в порушення міжнародного гуманітарного права. Лікарні, місця відправлення культу, центри цивільної оборони, густонаселені житлові райони, будинки, булочні, ринки і в меншій мірі школи руйнуються дощенту в результаті невибіркових нападів або, що трапляється ще більш часто, навмисно стають мішенню для нападу.
          У Доповіді Генерального секретаря про здійснення резолюцій Ради Безпеки ООН 2139 (2014) 2165 (2014), 2191(2014) 2258 (2015), 2332 (2016) 2393 (2017) та 2401 (2018) від 22.05.2017 вказано, що 24 лютого 2018 року Рада Безпеки прийняла резолюцію 2401 (2018), в якій зажадав припинити бойові дії, проте військові операції в різних районах тривали. Повідомлялося про удари з повітря, артилерійські обстріли та снайперський вогні в ході бойових дій між сирійським урядом і проурядовими силами з одного боку та недержавними збройними опозиційними групами - з іншого в мухафазах Алеппо, Ідліб, Латакія, Дейрез-Зор, Хомс, Хама, Дамаск, Риф - Дімашк , ОСОБА_3 і Ель-Кунейтра .
          З огляду на вищенаведене, існують загальновизнані офіційні документи, які підтверджують обґрунтованість загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні громадянського проживання, в якій існує військовий конфлікт, та підтверджують неможливість безпечного повернення позивача у країну громадянської належності.
          При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Відповідно до ч.3 ст. 78 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, не потрібно доказувати.
          Враховуючи викладене вище, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення ДМС України  є необґрунтованими та таким, що прийнято без врахуванням всіх обставин, що мають значення для вирішення питання про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, оскільки міграційним органом не надано належної правової оцінки загостреній ситуації в Сирії на час його звернення до уповноваженого органу, а відтак не спростовано можливості загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження в разі повернення.
          Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права викладений у постанові Верховного Суду від 04.06.2020 у справі № 826/2621/16, який суд, з огляду на ч.5 ст.242 КАС України враховує при вирішенні спірних правовідносин.
          Оскільки відповідачем при прийнятті рішення не були в повній мірі перевірені факти повідомлені позивачем, не були вивчені усіх факти, що стосуються країни походження, в тому числі про можливість позивача стати об`єктом переслідування чи об`єктом завдання серйозної шкоди через ситуацію загальнопоширеного насильства в країні походження через внутрішній збройний конфлікт та систематичне порушення прав людини, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції про наявність підстав для скасування рішення ДМС України від 25.09.2020 №394-20.  
          Посилання ДМС України на те, що позивач прибув в України у 2013 році, а звернувся за захистом у 2016 році, що свідчить про порушення ним строку звернення до уповноваженого органу та вказує на відсутність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань в країні громадянської належності, колегія суддів визнає необґрунтованим, оскільки чинним законодавства такий строк не обмежено, а зазначена обставина сама по собі не може свідчити про відсутність таких побоювань у позивача.
          Вказаних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 24.12.2020 у справі №2040/6507/18, які суд, з огляду на приписи ч. 5 ст.242 КАС України, враховує при вирішенні спірних правовідносин.
Щодо позовних вимог в частині зобов`язання ДМС України визнати біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Сирійської Арабської Республіки - ОСОБА_1 , колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч.1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства, є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.
Колегія суддів зауважує, що адміністративний суд у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, виконуючи завдання адміністративного судочинства щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення) не втручається та не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.
Згідно з Рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи № R (80) 2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980, під дискреційними повноваженнями необхідно розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Повноваження відповідача щодо прийняття відповідних рішень, в тому числі щодо надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту за своєю правовою природою є дискреційними.
Водночас, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).
Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому, під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Відповідно до ч. 3 ст. 245 КАС України у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.
Отже, суд повинен відновлювати порушене право шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається.
З огляду на викладені вище правові норми, фактичні обставини справи, а також враховуючи неодноразовий розгляд ДМС України звернень ОСОБА_1 про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, в тому числі і на виконання рішень судів, та той факт, що за результатами розгляду цих звернень відповідач відмовляв позивачу підстав в наданні статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту, з тих самих колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для зобов`язати ДМС України прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Сирійської Арабської Республіки - ОСОБА_1 , а відтак визнає помилковим висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні цієї частини позовних вимог. 
Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постанові від 23.02.2021  у справі № 815/3558/17, які з урахуванням вимог ч. 5 ст.242 КАС України, суд застосовує до спірних правовідносин, а відтак визнає слушним посилання позивача на вказану правову позиції. 
Твердження відповідача про те, що зобов`язання органу ДМС України визнати позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є формою втручання в його дискреційні та виходить за межі завдань адміністративного судочинства колегія суддів визнає необґрунтованим, оскільки зважаючи на повноту встановлених обставин справи, наявність підстав для прийняття рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, захист його прав в такий спосіб не є втручанням в дискреційні повноваження міграційного органу. 
Аналогічні висновки висловлені Верховним Судом у постанові від 24.12.2020 у справі 2040/6507/18, які з урахуванням ч. 5 ст.242 КАС України, суд враховує при вирішенні даної  справи. 
Щодо інших доводів сторін колегія суддів зазначає. 
Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України») та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України»(п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний  з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6  Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Частиною 1 ст. 317 КАС України встановлено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
За вказаних обставин, проаналізувавши всі наведені вище докази, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права, а також неповно з`ясовані обставин, що мають значення для справи, що має наслідком скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення постанови про задоволення позовних вимог позивача.
Керуючись ст.ст. 229, 241, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 327-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Державної міграційної службиУкраїни - залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -  задовольнити.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2021 року по справі № 520/16024/2020 в частині зобов`язання Державної міграційної служби України повторно розглянути заяву громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням висновків суду та відмови в задоволенні решти позовних вимог - скасувати.
Позовні вимоги ОСОБА_1 про зобов`язання Державної міграційної служби визнати біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 - задовольнити.
Зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 .
В інішій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2021 року по справі № 520/16024/2020 - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду. 
Головуючий суддя 		Л.В. Любчич	
Судді	   	О.А. Спаскін    Я.В. П`янова   	
Повний текст постанови складено  08.06.2021.