Справа № 153/1673/20
Провадження № 22-ц/801/779/2021
Категорія: 42
Головуючий у суді 1-ї інстанції Любинецька-Онілова А. Г.
Доповідач:Сало Т. Б.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2021 року	Справа № 153/1673/20	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сала Т.Б., суддів: Ковальчука О.В., Якименко М.М., розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 21 січня 2021 року, ухвалене суддею Любинецькою-Оніловою А.Г. в м. Ямпіль, в цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
встановив:
У листопаді 2020 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі – АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із вказаним позовом, у якому просило стягнути з ОСОБА_1 на його користь заборгованість у розмірі 20 322,75 грн за кредитним договором №б/н від 23.01.2013, а також судові витрати у розмірі 2102 грн.
Позов мотивований тим, що 23.01.2013  ОСОБА_1  підписав заяву №б/н. Відповідач підтвердив свою згоду, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. 
У порушення умов кредитного договору, у відповідача станом на 16.09.2020 виникла заборгованість у загальному розмірі 20 322,75 грн, з яких: 15 455,94 грн – заборгованість за простроченим тілом кредиту; 4 866,81 грн – заборгованість за простроченими відсотками.
Порушення ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором стало підставою для звернення до суду із вказаним позовом.
Рішенням Ямпільського районного суду Вінницької області від 21 січня 2021 року відмовлено у задоволенні позову.
Не погодившись із вказаним рішенням, АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги банку задовольнити у повному обсязі.
Скарга мотивована тим, що судом залишено поза увагою, що відповідачу було видано кредитну картку, якою останній користувався, що свідчить про укладання між сторонами кредитного договору; судом безпідставно відмовлено у стягнення фактично отриманих коштів (тіла кредиту) та нарахованих відсотків.
Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Згідно положень ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Враховуючи вищенаведені норми, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.
Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем на підтвердження своїх позовних вимог не представлено суду достовірних, належних та допустимих доказів, які б свідчили про отримання 23.01.2013 кредиту ОСОБА_1 . 
Апеляційний суд не погоджується з таким висновком суду першої інстанції.
По справі встановлено, що 23.01.2013 ОСОБА_1 підписав Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, у якій зазначено, що дана заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та правила надання банківських послуг, а також Тарифами, становлять між ним та банком договір про надання банківських послуг (а.с.18).
Згідно вказаної заяви ОСОБА_1 надано наступні кредитні картки: 23.01.2013 № НОМЕР_1 з терміном дії до серпня 2016 року; 27.03.2016 № НОМЕР_2 з терміном дії до березня 2020 року; 27.03.2016 № НОМЕР_2 з терміном дії до березня 2020 року; 29.08.2018 № НОМЕР_3 з терміном дії до квітня 2022 року (а.с.16).
23.01.2013 банком встановлено кредитний ліміт на поточний рахунок в розмірі 300 гривень, який змінювався в сторону збільшення (а.с.17). 
Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість відповідача за вказаним кредитним договором станом на 16.09.2020 становить 20 322,75 грн: 15 455,94 грн – заборгованість за простроченим тілом кредиту; 4 866,81 грн – заборгованість за простроченими відсотками.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Доказування не може гуртуватись на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України), обґрунтування вимог учасників справи та обставин, які мають значення для справи, повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів (ст. 76-79 ЦПК України).
Апеляційний суд не може погодитись із висновком суду першої інстанції про недоведеність позивачем факту виникнення будь-яких зобов`язань з боку ОСОБА_1 , а тому доводи апеляційної скарги в цій частині є обґрунтованими.
Так, за розрахунками банку заборгованість ОСОБА_1 за тілом кредиту становить 15 455,94 грн.
Дана заборгованість підтверджується випискою по рахунку станом на 22.09.2020, з якої вбачається, що ОСОБА_1 почав користуватися кредитними коштами 23.01.2013 (а.с.53-65). 
Це також відображено і в розрахунку заборгованості за договором №б/н від 23.01.2013 (дата першої операції 23.01.2013) (а.с.6).
Відповідачем не спростовано наданий позивачем розрахунок заборгованості та не надано доказів погашення заборгованості, а тому колегія суддів вважає доведеним, що станом на 16.09.2020 відповідач мав заборгованість перед банком.
Отже, доведеним є факт укладення кредитного договору між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 шляхом отримання позичальником кредитної картки зі встановленим кредитним лімітом, та використання позичальником кредитних коштів, що також підтверджується доданими до позовної заяви випискою по картковому рахунку.
З огляду на те, що фактично отримані та використані ОСОБА_1 кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України (за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав), беручи до уваги, що відповідач не оспорював укладення кредитного договору з банком та отримання кредитної картки, користувався кредитними коштами, частково сплачував заборгованість, колегія суддів дійшла до висновку про доведеність  позовних вимог  в частині  стягнення заборгованості  по тілу кредиту у розмірі 15 455,94 грн.
Разом із тим, колегія суддів вважає необґрунтованими вимоги позову про стягнення на користь позивача заборгованості за процентами, оскільки у заяві позичальника від 23.01.2013 процентна ставка не зазначена.
За змістом статті 1056-1 ЦК України, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. 
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг та Тарифи банку, які викладені на банківському сайті, як невід`ємні частини спірного договору.
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.
Крім того, роздруківка із сайту позивача Умов та Правил надання банківських послуг належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.
У даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (23.01.2013) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (10.11.2020), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Вказаний правовий висновок висловлений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.
Колегія суддів, враховуючи вищевказану правову позицію у справі №342/180/17, та зважаючи на те, що в заяві позичальника не зазначено проценту ставку, приходить до висновку про відсутність підстав для стягнення заборгованості по процентам.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.        
 З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.
Оскільки позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» підлягають задоволенню частково, з відповідача на користь позивача на підставіч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1 598,62 грн за подання позовної заяви та в розмірі 2 397,93 грн за подання апеляційної скарги, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Керуючись ст. 367, 374, 376, 382, 384, 389 ЦПК України, 
постановив:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.
Рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 21 січня 2021 року скасувати, ухвалити нове рішення.
Позов Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (код ЄДРПОУ 14360570) заборгованість за договором № б/н від 23.01.2013 в розмірі 15 455 (п`ятнадцять тисяч чотириста п`ятдесят п`ять) гривень 94 копійок – заборгованість за тілом кредиту.
У задоволенні решти позовних вимог – відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (код ЄДРПОУ 14360570) судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 1 598 (одна тисяча п`ятсот дев`яносто вісім) гривень 62 копійки та за подання апеляційної скарги в розмірі 2 397 (дві тисячі триста дев`яносто сім) гривень 93 копійки.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий Т.Б. Сало

Судді О.В. Ковальчук

М.М. Якименко