П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

14 квітня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 540/2608/20	
Головуючий в 1 інстанції: Хом`якова В.В.
          Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі: 
головуючої судді: Шевчук О.А.
суддів: Бойка А.В., Федусика А.Г. 

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 19 листопада 2020 року у справі №540/2608/20 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання нарахувати та виплатити кошти,
В С Т А Н О В И Л А:
У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом в якому, просив визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 та зобов`язати нарахувати та виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку у сумі 59140 грн. 42 коп.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідач несвоєчасно виплатив йому грошову компенсацію за належні до видачі предмети речового майна, у зв`язку з чим вважає, що має право на отримання середнього заробітку за час такої затримки.
Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 19 листопада 2020 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням, ОСОБА_1 надав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції у повному обсязі та прийняти нове, яким задовольнити його позов. Доводами апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції приймаючи судове рішення у справі дійшов помилкового висновку, що положення статей 116, 117 КЗпП України не розповсюджуються на спірні правовідносини, оскільки останні суперечить правовій позиції Верховного суду наведеній у постанові від 30.11.2020 року по справі №480/3105/19.
У відзиві на апеляційну скаргу Військова частина НОМЕР_1 зазначили, що суд першої інстанції вірно встановив усі обставини справи та надав їм належну правову оцінку, у зв`язку з чим просив залишити судове рішення без змін.
Особи, що беруть участь у справі, про дату, час і місце судового розгляду були сповіщені належним чином відповідно до ст. 124-130 КАС України.
Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що 10.11.2011р. ОСОБА_1 прийнятий на військову службу за контрактом до Збройних сил України. 
З 20.06.2013р. по 15.05.2020р. проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 на посаді старшого механіка групи регламенту двигунів технічно-експлуатаційної частини. 
17.02.2020р. подав рапорт про звільнення з військової служби з 15.05.2020р. у зв`язку із закінчення строку дії контракту. 
У березні 2020 року надав рапорт про виплату грошової компенсації за невикористане речове майно за весь період проходження військової служби.
Наказом командира ВЧ НОМЕР_1 від 14.05.2020р. позивача звільнено у запас, виключено із списків особового складу та знято з усіх видів забезпечення з 15.05.2020р. на підставі підпункту "а" п.2 ч.5 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу". Також, зобов`язано здійснити розрахунок на день звільнення по всім видам належного позивачу продовольчого, речового та грошового забезпечення, в тому числі виплатити грошову компенсацію вартості не отриманого речового майна згідно довідки № 18 від 14.05.2020 в сумі 36 985 гривень 88 коп.
З матеріалів справи вбачається, що компенсацію вартості не отриманого речового майна здійснено на рахунок ОСОБА_1 , лише 11.09.2020р. 
На думку позивача, Військова частина порушила строки розрахунку, встановлені ст. 116 КЗпП України, що стало підставою його звернення до суду з відповідним позовом.
Приймаючи рішення про відмову у задоволення позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин приписів Кодексу законів про працю України, оскільки у військовому законодавстві гарантування своєчасного розрахунку при звільненні забезпечується не за рахунок відповідальності власника (підприємства) у вигляді виплати середнього заробітку, а за рахунок надання військовослужбовцю права продовжувати службу та отримувати грошове забезпечення протягом відповідно часу.
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Згідно статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у будь-якому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Як встановлено судом першої інстанції та визнається сторонами у справі, остаточний розрахунок при звільненні у розмірі 36 431, 09 коп. проведено з позивачем 11.09.2020 року.
З аналізу зазначених вище законодавчих норм вбачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Як вже зазначалось, позивач звільнений зі служби збройний силах України 15.05.2020 року, водночас остаточний розрахунок проведено з ним лише 11.09.2020 року.
У відзивах на позовну заяву, та апеляційну скаргу Військова частина не наводить жодних доводів поважності причин порушення строків здійснення остаточного розрахунку, водночас посилається на неможливість застосування до спірних правовідносин положень ст.ст. 116,117 КЗпП України, оскільки механізм гарантування своєчасного розрахунку при звільнення з військової служби передбачений спеціальним законодавством, яким має свої відмінності.
Надаючи правову оцінку наведеним вище доводам відповідача, колегія суддів зазначає, що виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Колегія суддів звертає увагу на те, що питання відповідальності за затримання розрахунку при звільненні не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. У той же час такі питання врегульовані КЗпП України.
З огляду на неврегульованість спеціальним законодавством питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні зі служби в поліції, до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи КЗпП України, зокрема, його стаття 117, яка передбачає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
За наведених вище обставин, судова колегія дійшла висновку, що у спірних правовідносин слід застосовувати положення статей 116,117 КЗпП України, а отже суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо підстав відмови позивачу у задоволенні його позову.
При цьому, колегія суддів також наголошує, що вартості не отриманого речового майна не входить до складу грошового забезпечення, проте, передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність за затримку розрахунку при звільненні настає у випадку невиплати в день звільнення всіх сум, що належать працівнику від підприємства, установи, організації. Вказаний законодавчий припис є загальним і не встановлює конкретні види виплат, які роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові в день його звільнення.
Вказана компенсація виплачується особам, які звільняються зі служби, отже, має бути виплачена не пізніше дня звільнення зі служби.
В свою чергу, непроведення з вини відповідача виплати компенсації вартості не отриманого речового майна у день звільнення є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Схожа за змістом правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 29 січня 2020 року в справі № 440/4332/18, від 13 лютого 2020 року в справі №809/698/16, від 06 березня 2020 року в справі № 1240/2162/18, від 27 квітня 2020 року в справі № 812/639/18.
Разом з тим, вирішуючи питання щодо розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку, що підлягає стягненню на користь позивача, колегія суддів враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постановах від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц та від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, згідно якої, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.
Велика Палата Верховного Суду у наведених справах дійшла висновку, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
В свою чергу, застосовуючи до обставин даної справи критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, колегія суддів виходить з наступного: позивача звільнено 15.05.2020 року, а виплата грошової компенсації вартості не отриманого речового майна здійснена - 11.09.2020 року, через 118 днів після звільнення; відповідач не заперечує проти права позивача на грошову компенсацію вартості не отриманого речового майна; грошова компенсація вартості не отриманого речового майна виплачена у сумі 36 343,09 грн., а розмір середнього заробітку за час затримки виплати такої допомоги з 15.05.2020 року по 11.09.2020 року заявлений позивачем до стягнення складає – 59140,42 грн.
З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, колегія суддів вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 10000 грн. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.
За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позовних вимог про стягнення за   статтею 117 КЗпП   за час затримки розрахунку при звільненні позивача відшкодування у сумі 10000 грн.
Висновки суду апеляційної інстанції відповідають правовим позиціям Верховного Суду, викладеним у постанові від 20.05.2020 року у справі № 816/1640/17.
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
З огляду на викладене, враховуючи, що судом апеляційної інстанції встановлено, в тому числі, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, на підставі ст. 317 КАС України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню із прийняттям нового судового рішення про часткове задоволення вимог позивача.

Керуючись ст.ст.   308,   311,   315,   317,   321,   322,   325,   328,   329 КАС України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 19 листопада 2020 року скасувати та прийняти нове судове рішення, яким адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання нарахувати та виплатити кошти - задовольнити частково.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 10000 грн.
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
Відповідно до ст. 325-328 КАС України постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає крім випадків: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Головуюча суддя:                                                                                          О.А. Шевчук

Суддя:                                                                                                             А.В. Бойко

           Суддя:                                                                                                             А.Г. Федусик