26.05.21
22-ц/812/971/21
Справа №489/4705/17 Головуючий суду першої інстанції – Рум`янцева Н. О. 
Провадження №22-ц/812/971/21 Доповідач суду апеляційної інстанції – Локтіонова О. В.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 травня 2021 року м.Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого – Локтіонової О. В.,
суддів: Колосовського С. Ю., Ямкової О. О.,
із секретарем судового засідання – Біляєвою В. М.,
за участі:
представника позивача – Сабанова В. М.,
відповідача – ОСОБА_1 ,
представника відповідача – ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м.Миколаєва від 12 березня 2021 року, ухвалене о 12 год 27 хв під головуванням судді Рум`янцевої Н. О. в приміщенні суду в м. Миколаєві, повний текст якого складено 17 березня 2021 року, за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,
У С Т А Н О В И В:
02 жовтня 2017 року ОСОБА_3 через свого представника подав вказаний позов, який обґрунтовував наступним.
12 серпня 2015 року між позивачем та ОСОБА_1 укладено договір позики, за умовами якого остання отримала у борг 270 000 грн, які зобов`язувалася повернути у строк до 12 серпня 2016 року.
Позивач зазначав, що на його вимогу про повернення позики ОСОБА_1 звернулася з проханням про продовження строку договору до 12 лютого 2017 року.
Проте, і після наведеної дати відповідач своїх зобов`язань за договором не виконала.
У зв`язку з чим, ОСОБА_3 просив стягнути з відповідача заборгованість за договором за період з 13 лютого 2017 року до 02 жовтня 2017 року в сумі 338 489,46 грн, яка складається з заборгованості за позикою в сумі 270 000 грн, інфляційних нарахувань в сумі 19 170 грн, трьох відсотків річних в сумі 5150,40 грн, пені в сумі 44 169,06 грн, а також судовий збір у сумі 3384,89 грн за подання позовної заяви та 320 грн за подання заяви про забезпечення позову.
У квітні 2019 року позивач збільшив позовні вимоги до 527 923,25 грнза період з 13 лютого 2017 року до 09 квітня 2019 року, які складаються з заборгованості за позикою в сумі 270 000 грн, інфляційних нарахувань в сумі 61 290,00 грн, трьох відсотків річних в сумі 17 871,00 грн, пені в сумі 178 762,25 грн. Також позивач просив стягнути з відповідача судовий збір у сумі 5279,39 грн за подання позовної заяви та 320 грн за подання заяви про забезпечення позову.
Відповідач проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на те, що такої угоди між сторонами не укладалося.
Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 13 листопада 2017 року задоволено заяву позивача про забезпечення позову. Накладено арешт на ѕ частки квартири АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 .
Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 12 березня 2021 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.
З ОСОБА_1 на користь позивача стягнуто заборгованість за договором позики від в сумі 348 999,04 грн, яка складається з основної суми боргу в розмірі 270 000,00 грн, інфляційних нарахувань в розмірі 61 290,00 грн та трьох відсотків річних в розмірі 17 709,04 грн.
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення з відповідача пені відмовлено.
З ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 стягнуто судовий збір в сумі 3484,40 грн.
Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції виходив із того, що дослідженими доказами доведено факт укладання між сторонами договору позики та невиконання його ОСОБА_1 щодо повернення коштів. За такого, суд вважав, що вона повинна відшкодувати позивачу отримані кошти з урахуванням вимог ст.625 ЦК України про нарахування інфляційних втрат та трьох відсотків річних. 
Не погодившись з рішення суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Апеляційна скарга мотивована тим, що досліджені судом докази не дають підстав вважати, що між сторонами було укладено договір позики, а тому стягнення заборгованості судом є неправомірним.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Згідно з ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. 
Частина 3 статті 1049 ЦК України регламентує, що позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.
Відповідно до вимог статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. 
Стаття 625 ЦК України визначає, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Стаття 204 ЦК України передбачає, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
З матеріалів справи вбачається, що 12 серпня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір позики, за умовами якого відповідач того ж дня отримала у борг 270 000 грн, які зобов`язувалася повернути у строк до 12 серпня 2016 року.
Твердження відповідача про те, що вона вказаний договір не укладала та не підписувала спростовано висновком судової почеркознавчої експертизи №331 від 08 січня 2020 року, у якому зазначено, що рукописні записи « ОСОБА_1 » та підпис від імені ОСОБА_1 у договорі позики від 12.08.2015 та розписці про отримання позики від 12.08.2015 виконані ОСОБА_1 .
10 липня 2016 року ОСОБА_3 надіслав на адресу ОСОБА_1 вимогу із проханням сплатити борг у строк до 12 серпня 2016 року, на що отримав від відповідача заяву від 10 серпня 2016 року із проханням продовжити строк договору до 12 лютого 2017 року.
Доказів повернення відповідачем боргу матеріали справи не містять.
Відповідно до статей 76, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Проаналізувавши викладене, колегія суддів вважає, що районний суд дійшов правильного висновку про доведеність укладання між сторонами договору позики та необхідність його виконання відповідачем, оскільки згідно з вимогами ст.525, 526 ЦК України одностороння відмова від договору не допускається, а зобов`язання має виконуватися належним чином.
Посилання відповідача на те, що матеріали справи не містять належних доказів наявності її зобов`язання повернути борг, суд вважає безпідставними, оскільки вказане підтверджується договором позики та розпискою.
Твердження відповідача про те, що наявний у матеріалах справи висновок судової почеркознавчої експертизи не можна вважати належним доказом, оскільки для дослідження брався договір позики та розписка, які були покладені між двома прозорими пластинами, які скріплені гвинтами, колегія суддів відхиляє, бо для проведення почеркознавчих досліджень рукописних записів та підписів згідно з наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 №53/5 «Про затвердження Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень та Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень» надаються оригінали документів. Для дослідження експерту були надані оригінали у вказаному вигляді. Експерт будь-яких заперечень суду не вказав. Його висновок про здійснення підписів на договорі позики та розписці відповідачем є категоричним. Клопотання про проведення повторної експертизи від відповідача не надходило.
Що ж стосується здійснених судом нарахувань заборгованості ОСОБА_1 перед позивачем в частині інфляційних втрат та трьох відсотків річних, то вони є неправильними, з огляду на таке.
Розрахунок інфляційних втрат здійснюється за наступною формулою:
Інфляційні нарахування = (сума боргу) х (індекс інфляції) / 100% – (сума боргу), де:
(сума боргу) – сума простроченого боргу;
 (індекс інфляції) – добуток щомісячних індексів за відповідний період.
Відповідно до ст. 3 Закону України від 3 липня 1991 року №1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону (стаття 4).
При цьому згідно з роз`ясненнями, викладеними у листі Верховного Суду України від 03.04.1997 року, індекс інфляції розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць. Сума інфляційних визначається шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. Якщо грошове зобов`язання набуло статусу простроченого з 1-го по 15-й день відповідного місяця, то воно індексується з урахуванням цього місяця, а якщо з 16-го по 31-й день місяця, то розрахунок розпочинається з наступного місяця. Аналогічно, якщо заборгованість погашається з 1-го по 15-й день відповідного місяця, то інфляційні втрати розраховуються без урахування цього місяця, а якщо з 16-го по 31-й день місяця — то з урахуванням цього місяця.
Сума заборгованості, на яку нараховуються інфляційні втрати – 270 000,00 грн.
Період заборгованості: з 13 лютого 2017 р. по 09 квітня 2019 р.
Період, за який нараховуються інфляційні втрати: з лютого 2017 року по березень 2019 року.
Індекс інфляції, відповідно до даних Державної служби статистики, надрукованих у газеті «Урядовий кур`єр», складав у лютому 2017 року - 101.0 %, у березні 2017 року - 101.8 %, у квітні 2017 року - 100.9 %, у травні 2017 року - 101.3 %, у червні 2017 року - 101.6 %, у липні 2017 року - 100.2 %, у серпні 2017 року - 99.9 %, у вересні 2017 року - 102.0 %, у жовтні 2017 року - 101.2 %, у листопаді 2017 року - 100.9 %, у грудні 2017 року - 101.0 %, у січні 2018 року - 101.5 %, у лютому 2018 року - 100.9 %, у березні 2018 року - 101.1 %, у квітні 2018 року - 100.8 %, у травні 2018 року - 100.0 %, у червні 2018 року - 100.0 %, у липні 2018 року - 99.3 %, у серпні 2018 року - 100.0 %, у вересні 2018 року - 101.9 %, у жовтні 2018 року - 101.7 %, у листопаді 2018 року - 101.4 %, у грудні 2018 року - 100.8 %, у січні 2019 року - 101.0 %, у лютому 2019 року - 100.5 %, у березні 2019 року - 100.9 %.
Розрахунок інфляційних втрат з лютого 2017 року по березень 2019 року становить: * (101.0/100) * (101.8/100) * (100.9/100) * (101.3/100) * (101.6/100) * (100.2/100) * (99.9/100) * (102.0/100) * (101.2/100) * (100.9/100) * (101.0/100) * (101.5/100) * (100.9/100) * (101.1/100) * (100.8/100) * (100.0/100) * (100.0/100) * (99.3/100) * (100.0/100) * (101.9/100) * (101.7/100) * (101.4/100) * (100.8/100) * (101.0/100) * (100.5/100) * (100.9/100) = 126.4096636800998 %
Таким чином, сума інфляційних втрат за вказаний період становить:
270 000,00 грн х (126.4096636800998 % / 100%) – 270 000,00 грн. =  71 306,09 грн.
Розрахунок трьох процентів річних від простроченого грошового зобов`язання здійснюється за наступною формулою:
Сума х (3 % / 100%) х ( Період / Рік)
(Сума) – сума заборгованості;
(Період) – кількість днів прострочення виконання грошового зобов`язання;
(Рік) – кількість днів у році (365 або 366).
Сума заборгованості, на яку нараховуються 3% річних – 270 000,00 грн.
Період за який нараховуються 3% річних: з 13 лютого 2017 р. по  09 квітня 2019 р.
270 000 грн х (3%/100%) х (786 днів/365) = 17 442,74 грн.
З урахуванням зазначеного колегія суддів вважає, шо рішення суду підлягає зміні в частині зазначення суми заборгованості за трьома відсотками річних та загальної суми заборгованості. У частині зазначення суми заборгованості за інфляційними втратами рішення суду зміні не підлягає, оскільки зазначена судом сума є меншою, ніж у вищезазначеному розрахунку, а тому це не порушує прав відповідача. 
Рішення суду в частині розподілу судового збору зміні також не підлягає, оскільки вказана судом сума є меншою, ніж підлягало стягненню з відповідача з урахуванням задоволення позову на 66%, а саме ця сума повинна була становити 3695,60 грн з урахуванням сплати позивачем судового збору за подання позову у сумі 5279,39 грн та судового збору за подання заяви про забезпечення позову у сумі 320 грн.
Враховуючи викладене, за подання апеляційної скарги відповідач повинна була сплати судовий збір у сумі 5231 грн (3487,32 грн х 150%).
Оскільки вона сплатила 7950 грн, то зайво сплачені кошти у сумі 2719 грн підлягають поверненню. 

Керуючись ст.374, 376, 382 ЦПК України, суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Ленінського районного суду м.Миколаєва від 12 березня 2021 року змінити в частині зазначення суми заборгованості за трьома відсотками річних з суми 17 709,04 грн на 17 442,74 грн та загальної суми заборгованості з 348 999,04 грн на 348 732,74 грн.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Головному управлінню Державної казначейської служби України у Миколаївській області повернути ОСОБА_1 зайво сплачений судовий збір у сумі 2719 грн, який був нею сплачений за подання апеляційної скарги за квитанцією №38 від 29.03.2021. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий           О. В. Локтіонова 
Судді              С. Ю. Колосовський
         
О. О. Ямкова

Повний текст постанови складено 27 травня 2021 року.