УХВАЛА
Іменем України
12 квітня 2021 року
м. Київ
справа № 348/1527/20
провадження № 51-1731ск21
Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:
головуючої                        ОСОБА_1 ,
суддів                                 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника – адвоката ОСОБА_4 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 на ухвалу Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 22 грудня 2020 року та ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 16 лютого      2021 року,
встановила:
Ухвалою Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від            22 грудня 2020 року, залишеною без змін ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 16 лютого 2021 року, ОСОБА_5  звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 367 Кримінального кодексу України (далі – КК України) на підставі ст. 48 КК України.
Цивільний позов залишено без розгляду. Стягнуто з ОСОБА_5   процесуальні витрати у кримінальному провадженні у розмірі 24 963 грн. Питання речових доказів вирішено у відповідності до положень ст. 100 КПК України.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 , посилаючись на істотне порушення вимог Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК України), не погоджується з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій і ставить питання про скасування ухвали суду апеляційної інстанції та зміну ухвали суду першої інстанції шляхом виключення із резолютивної частини рішення про стягнення із ОСОБА_5  процесуальних витрат у кримінальному провадженні в сумі 24 963 грн на користь держави.
На обґрунтування вимог касаційної скарги захисник  ОСОБА_4 вказав, що судами невірно застосована правова позиція, викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 598/1781/17 від 17 червня 2020 року щодо стягнення судових витрат у кримінальному провадженні. Скаржник послався також на ухвалу Колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у справі № 758/24/20/17 від 25 червня 2018 року, де викладено позицію Суду щодо стягнення витрат на залучення експерта.
Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, дослідивши копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити з огляду на таке.
Висновки судів щодо правової оцінки обставин провадження, правильності кваліфікації, доведеності винуватості скаржником не оспорюються. Тому згідно зі ст. 433 КПК України у зазначеній частині оскаржувані судові рішення в касаційному порядку не перевіряються.
Як убачається зі змісту ухвали апеляційного суду, в обґрунтування вимог апеляційної скарги захисник ОСОБА_4 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 як на підставу скасування ухвали суду першої інстанції посилався на те, що ухвала суду в частині стягнення з його підзахисного витрат на залучення експерта в сумі 24 963 грн на користь держави є незаконною й такою, що прийнята з порушенням вимог ст. 124 КПК України.
У ч. 2 ст. 124 КПК України встановлено, що у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.
Ст. 118 КПК України встановлено, що процесуальні витрати складаються із:
1) витрат на правову допомогу;
2) витрат, пов`язаних із прибуттям до місця досудового розслідування або судового провадження;
3) витрат, пов`язаних із залученням потерпілих, свідків, спеціалістів, перекладачів та експертів;
4) витрат, пов`язаних із зберіганням і пересиланням речей і документів.
Процесуальні витрати виникають та пов`язані зі здійсненням кримінального провадження, є матеріальними витратами органів досудового розслідування, прокуратури, суду та інших учасників кримінального провадження. 
При перевірці доводів апеляційної скарги захисника, апеляційний суд, зокрема вказав, що витрати органу досудового розслідування на проведення експертиз виникли та пов`язані зі здійсненням кримінального провадження щодо ОСОБА_5 , на підтвердження чого були долучені довідки про витрати на проведення експертиз. Крім того, ОСОБА_5   не заперечував проти закриття кримінального провадження щодо нього за нереабілітуючою підставою.
Суд апеляційної інстанції обґрунтовано зазначив про те, що стягнення з особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, процесуальних витрат, понесених органом досудового слідства у зв`язку із здійсненням кримінального провадження, не є заходом покарання чи кримінальної відповідальності.
Слід зазначити, що при перевірці рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, суд правильно врахував висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 598/1781/17 від 17 червня 2020 року, де вказано, що кримінальний процесуальний закон не обмежує можливість вирішення питання розподілу процесуальних витрат, зокрема витрат на правову допомогу, виключно обвинувальним вироком. 
Суд повинен вирішити питання про розподіл процесуальних витрат у будь-якому рішенні, яким завершується розгляд кримінального провадження по суті. Звільняючи особу від кримінальної відповідальності, суд або суддя має вирішити питання про скасування чи зміну запобіжного заходу, речові докази, розподіл процесуальних витрат тощо.
Отже, касаційна скарга захисника ОСОБА_4 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5   не містить доводів, які би вказували на допущені судами порушення вимог кримінального процесуального закону, що ставлять під сумнів законність зазначених судових рішень та можуть бути підставою для скасування останніх.
Згідно з вимогами п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Ураховуючи викладене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, колегія суддів
постановила:
відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника – адвоката ОСОБА_4 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 на ухвалу Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 22 грудня 2020 року та ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 16 лютого 2021 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:

 
ОСОБА_1                          ОСОБА_2                                 ОСОБА_3