Постанова
Іменем України
 
15 червня 2021 року              
 
м. Київ
 
провадження №22-ц/824/7530/2021
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач),
суддів: Желепи О.В., Кравець В.А.,
за участю секретаря Ратушного А.В.,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 
 
на рішення Святошинського районного суду м. Києва 
 
від 26 січня 2021 року 
 
в складі судді Ул`яновської О.В.
 
у цивільній справі №759/16647/20 Святошинського районного суду м. Києва
 
за позовом ОСОБА_1 
 
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Кийтранс-2005"
 
про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,
 
                                                    В С Т А Н О В И В: 
 
28 вересня 2020 року ОСОБА_1 , посилаючись на те, що його з порушенням трудового законодавства звільнено з роботи на підставі ст. 38 КЗпП України, звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Кийтранс-2005" (далі -                            ТОВ "Кийтранс-2005", Товариство), у якому просив визнати незаконним та скасувати наказТОВ "Кийтранс-2005" №33 від 04.03.2020 про звільнення; поновити його з 04.03.2020 на посаді водія автотранспортних засобів та стягнути з Товариства середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 04.03.2020 по день ухвалення рішення.
Позовну заяву мотивував тим, що 20 серпня 2020 року йому стало відомо про видачу відповідачем наказу від 04.03.2020 про його звільнення з посади водія за власним бажанням в порядку ст. 38 КЗпП України. Підставою для видачі наказу є так звана заява                 ОСОБА_1 про звільнення.
Зазначив, що він не звертався до ТОВ "Кийтранс-2005" із заявою про звільнення, як і не звертався із письмовим попередженням за два тижні про намір звільнитися. Вважав, що заява, яка вказана в оспорюваному наказі про звільнення, є сфабрикованою, а відтак і звільнення є незаконним. 
Рішенням Святошинського районного суду Київської області від 26 січня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.
 
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач, діючи через свого представника ОСОБА_2 , звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного та всебічного з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.
 
Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що є немотивованим висновок суду першої інстанції про пропуск позивачем строку звернення до суду з даним позовом, оскільки суд посилався, що про звільнення позивач дізнався 04.03.2021 в телефонному режимі, тоді як законодавцем визначено, що у справах про звільнення особа може в місячний строк звернутися до суду з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. 
 
Зазначив, що копію наказу про звільнення він отримав 26.08.2021, а з позовом до суду, з урахуванням вихідних днів, звернувся 28.09.2021, тобто протягом місяця з дня отримання копії наказу про звільнення.
 
Судом неповно з`ясовано обставини справи та не враховано доводів позивача, що він жодної заяви про звільнення не писав і не подавав її відповідачу, як і не повідомляв будь-яким способом відповідача про своє бажання звільнитися. Поряд з цим, щодо поданої відповідачем копії заяви про його звільнення від 04.03.2020 зазначив, що він згадав, що ще в 2007 році після переведення на посаду водія такий бланк виготовлявся для всіх працівників. Даний так званий бланк з частково надрукованим текстом, із якого вбачається необхідність заповнення тих чи інших індивідуалізуючих реквізитів. Додав, що на цьому аркуші бланку він зазначив свої дані щодо ПІБ та місця проживання і поставив свій підпис, дати не ставив. А за візуальним аналізом бланку він має сумнів, що вказував інформацію щодо номеру посвідчення водія та ідентифікаційного коду.
 
Вважав, що відповідачем не спростовано його доводів позовної заяви, а відтак і не підтверджено обставин того, що звільнення відбулося з дотриманням трудового законодавства.
 
Крім того, як на підставу скасування рішення суду посилався на порушення судом норм процесуального права, яке полягає в тому, що судом не розглянуто клопотання позивача про витребування доказів, яке подавалося разом з позовною заявою; станом на день ухвалення оскаржуваного рішення позивач так і не отримав копію відзиву на позовну заяву та відповідно не міг реалізувати своє право на подання відповіді на відзив. Копію відзиву на позовну заяву він отримав вже після судового засідання, проведеного 26.01.2021, у зв`язку з чим відповідь на відзив разом з додатками надійшли до суду після ухвалення рішення, хоча були подані в строк визначений законом.
 
За наведених обставин просив скасувати рішення Святошинського районного суду м. Києва від 21.01.2021 та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
 
Заперечуючи проти апеляційної скарги, відповідач подав відзив, у якому посилаючись на безпідставність та необґрунтованість доводів апеляційної скарги, просив скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.
 
Позивач та його представник ОСОБА_2 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали та просили задовольнити з підстав, викладених в ній. 
 
Позивач суду пояснив, що  він працював на посаді водія. При прийомі на роботу ним було заповнено заяву про звільнення, в якій дата заповнення не проставлялася. Про його звільнення з роботи 04.03.2020 йому було повідомлено в цей же день в телефонному режимі. 05.03.2020 він з'явився на роботу та йому також було повідомлено про звільнення.
 
Представник відповідача - Митяй Л.А. в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, просила залишити без задоволення, а рішення суду - без змін. Пояснила суду, що звільнення позивача відбулося за його заявою. Додала, що зимою, за участі транспортного засобу, яким керував позивач сталася ДТП. Внаслідок ДТП було пошкоджено автомобілі та завдано іншій особі шкоди здоров`ю середньої тяжкості. За фактом спричинення шкоди здоров`ю порушено кримінальну справу. Позивач постійно знаходився в пригніченому стані. 
 
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження та вимог, що заявлялися в суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
 
Судом встановлено, що 01.09.2007 на підставі наказу №134 ОСОБА_1 було прийнято з 01.09.2007 на посаду водія категорії "Д" маршрутного таксі, з оплатою згідно штатного розкладу у ТОВ "Київтранс-2005".
 
04 березня 2020 року ТОВ "Кийтранс-2005" видано наказ №3 про звільнення ОСОБА_1 з роботи за власним бажанням, згідно ст. 38 КЗпП України. Підстава видачі наказу заява ОСОБА_1 від 04.03.2020 (а.с. 19).
 
Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, що звільнення ОСОБА_1 за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України відбулося з дотриманням вимог трудового законодавства.
 
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 директору ТОВ "Кийтранс-2005" подано заяву про звільнення його за власним бажанням (а.с. 61). Заяву підписано ОСОБА_1 та проставлено на ній дату 04.03.2020.
 
В судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 пояснив, що дійсно писав таку заяву та ставив свій підпис, але дану заяву ним було написано при прийнятті його на роботу в 2007 році.
 
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що він не звертався до відповідача саме 04.03.2020 із заявою про звільнення, як і не повідомляв роботодавця в жодний із способів за два тижні про своє бажання звільнитися.
 
За приписами статті 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.
 
Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.
 
Матеріали справи не містять доказів, що ОСОБА_1 письмово за два тижні попередив                            ТОВ "Кийтранс-2005" про своє звільнення з 04.03.2020.
 
Ураховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_1 звільнено з роботи з порушенням трудового законодавства.
 
Разом з тим, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову у зв'язку з пропуском позивачем строку на звернення до суду з даним позовом.
Відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
При цьому, встановлені статтями 228, 223 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений статтею 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.
Під час вирішення питання про поновлення строку суд дає оцінку обставинам, які слугували перешкодою для своєчасного звернення до суду, у взаємозв`язку інтервалів часу: з моменту закінчення встановленого спеціальним законом строку звернення до суду із позовом до дати подання такого позову.
Підстави пропуску строку можуть бути визнані поважними у разі, якщо вони пов`язані з непереборними та об`єктивними перешкодами, труднощами, які не залежать від волі особи та унеможливили своєчасне, тобто у встановлений законом строк, подання позову. Тільки наявність об`єктивних перешкод для своєчасної реалізації прав щодо оскарження рішення роботодавця про звільнення у строк, встановлений процесуальним законом, може бути підставою для висновку про пропуск строку на звернення до суду з позовом про поновлення на роботі з поважних причин.
Як вже вказувалося вище, на підставі наказу №3 від 04.03.2020 ОСОБА_1 звільнено з роботи за власним бажанням.
Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначив, що 26.08.2020 йому стало відомо, що 04.03.2020 було видано наказ про його звільнення.
В той же час, в судовому засіданні суду апеляційної інстанції, ОСОБА_1 визнав, що про наказ від 04.03.2020 про його звільнення йому було відомо в цей же день. В телефонному режимі - 04.03.2020 йому було повідомлено про наявність наказу про звільнення та можливість ознайомитися з таким наказом 05.03.2020. Додав, що 05.03.2020 з'явився до                     ТОВ "Кийтранс-2005", але наказу про звільнення не отримав.
З матеріалів справи вбачається, що 05.03.2020 ТОВ «Кийтранс-2005» було надіслано на адресу зареєстрованого місця проживання позивача, а саме: АДРЕСА_1 , лист №219, в якому відповідач просив                 ОСОБА_1 звернутися на підприємство для ознайомлення з наказом про звільнення з роботи та отримати трудову книжку у відділу кадрів за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, м. Вишневе, вул. Остапа Вишні, 1 (а.с. 57).
Зазначений лист 10.03.2020 повернувся на адресу відправника з відміткою поштового відділення "неправильно зазначена (відсутня) адреса одержувача" (а.с. 58).
13 березня 2020 року позивач звернувся до ТОВ «Кийтранс-2005» із заявою в якій зазначив, що правові підстави для його звільнення в односторонньому порядку відсутні, він заяву про звільнення не писав, а тому просив пред`явити у разі наявності оригіналу заяви про звільнення, поновити його на роботі у зв`язку із незаконностю його звільнення (а.с. 59).
У відповідь на заяву позивача від 13.03.2020 ТОВ «Киїтранс-2005» повідомило його листом від 16.04.2020 №230 про те, що вся інформація про трудову діяльність та документи зберігаються в особовій справі працівника, тому для ознайомлення із заявою про звільнення з роботи, запропоновано позивачу з`явитися до відділу кадрів (а.с. 60). Даний лист направлено на адресу ОСОБА_1 , вказану ним у заяві від 13.03.2020, а саме: АДРЕСА_3 . До листа додано витяг з наказу №3 від 04.03.2020.
06 серпня 2020 року адвокат Дем`янчук Г.В. звернулася в інтересах позивача до                        ТОВ «Кийтранс-2005» із адвокатським запитом в якому просила повідомити причин не допуску позивача до роботи та повідомити про причини не нарахування за позивачу заробітної плати (а.с. 15-17).
У відповідь на адвокатський запит від 06.08.2020 ТОВ «Кийтранс-2005» листом від 21.08.2020 №1120 повідомило, що 04.03.2020 ОСОБА_1 було звільнено з роботи за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України. До вказаного листа було додано витяг з наказу №3 від 04.03.2020 (а.с. 18-20).
Суд першої інстанції, встановивши вищевказані обставини та застосувавши положення               ст. 233 КЗпП України, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову з підстав пропуску строку звернення до суду.
 
Доводи апеляційної скарги щодо неправильного висновку суду першої інстанції про пропуск строку колегія суддів визнає необґрунтованими, оскільки відповідно до встановлених обставин позивач ознайомлений із оспорюваним наказом 04 березня 2020 року, а звернувся до суду з позовом 28 вересня 2020 року, що свідчить про порушення останнім вимог ч. 1               ст. 233 КЗпП України.
 
Крім того, слід зазначити, що про ознайомлення з наказом про звільнення саме 04.03.2020, зокрема, свідчить те, що ОСОБА_1 використовував відповідні заходи захисту своїх прав шляхом звернення до роботодавця із відповідними заявами.
 
Враховуючи усі наведені обставини, встановлені судом у цій справі, колегія суддів не вважає, що права позивача були порушені тим, що відсутні відомості щодо отримання саме копії оскаржуваного наказу про звільнення, адже формальне розуміння закону не може бути вищим за ідею справедливості. Позивач, будучи обізнаним про наявність оспорюваного наказу в день його видачі та з'явившись до роботодавця на наступний день для ознайомлення з таким наказом, мав можливість отримати й копію цього наказу, протилежного ним не доведено.
 
Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про обрахування строку оскарження наказу саме з моменту, коли позивач дізнався про наявність такого наказу - 04.03.2020.
 
Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першоїінстанції розглянув спір з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
 
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
 
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а  судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення суду без змін, а скарги без задоволення.
 
На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 376, 383, 384, 389 ЦПК України, 
 
                                                        П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
 
Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 26 січня 2021 року - залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.
 
Повний текст постанови складено 16 червня 2021 року.
 
Головуючий                                                                                                           О.Ф. Мазурик

Судді                                                                                                                       О.В. Желепа

                                                                                                                                 В.А. Кравець