Ухвала    
 
07 червня 2021 року
м. Київ
справа № 345/2220/20
провадження № 61-8439 ск21
Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області                              від 26 листопада 2020 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 08 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про поділ майна подружжя,
ВСТАНОВИВ:
У липні 2020 року  ОСОБА_2 звернулася до суду із вказаним позовом, у якому просила визнати за нею право власності на ј частину житлового будинку, а саме: на житлову кімнату № 1-4 площею 26,1 кв. м на першому поверсі, в спільному користуванні залишити: коридор № 1-1, коридор № 1-2, сходову клітку № 1-6, кухню № 1-7, ванну № 1-9, вбиральню № 1-10, котельню, які також розташовані на першому поверсі, визнати за нею право власності на ј частину підвалу, залишити в спільному користуванні комунікаційні мережі, визнати за нею право власності на Ѕ частину гаражу, ј частину літньої кухні, ј частину комори та ј частину земельної ділянки площею 0,1000 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд пропорційно розподілу будинковолодіння, що знаходиться по АДРЕСА_1 .
Визнати за ОСОБА_1 право власності на ј частину житлового будинку, Ѕ частину гаражу, ј частину літньої кухні та ј частину комори, що знаходяться за вказаною вище адресою.
В обгрунтування позову зазначила, що сторонами за час шлюбу було побудовано спірне домоволодіння на земельній ділянці, яка надана для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Ѕ частину спірного домоволодіння подаровано доньці            ОСОБА_3 , тому спільним майном подружжя є Ѕ його частини. Вважає, що їй як подружжю належить ј цього домоволодіння та земельної ділянки, тому просила поділити вказане майно між колишнім подружжям.
Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області                              від 26 листопада 2020 року, із врахуванням ухвали цього ж суду                        від 11 травня 2021 року, позов  ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право власності на ј частину за кожним житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, на Ѕ частину за кожним гаражу, та на ј частину за кожним земельної ділянки площею 0,1000 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . У задоволенні решти позову відмовлено.
Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 08 квітня 2021 року рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області                              від 26 листопада 2020 року змінено в частині задоволених позовних вимог про визнання права власності на гараж. Визнано за ОСОБА_2  та    ОСОБА_4 право власності на ј частину за кожним гаражу, що знаходиться за адресою:  АДРЕСА_1 . В решті рішення суду залишено без змін.
У травні 2021 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга                 ОСОБА_1 , в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.
Вивчивши касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню, з урахуванням такого.
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8). 
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: 
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» передбачено, що у 2020 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі з 01 січня 2020 року             (на час подання касаційної скарги) - 2 102,00 грн.
Положення пункту 2 частини першої статті 176 ЦПК України передбачають, що у позовах про визнання права власності на майно або його витребування ціна позову визначається вартістю майна.
Предметом спору у цій справі є вимоги про визнання права власності на ј частину спірного домоволодіння, вартість якого становить 381 334,00 грн, та ј частину спірної земельної ділянки, вартість якої становить 8 500,00 грн, тому ціна позову є такою, яка станом на 01 січня 2021 року не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 270*250=567 500).
Ця справа не є справою з ціною позову, яка перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, і не є справою, яка підлягає розгляду лише за правилами загального позовного провадження, виключний перелік яких передбачений частиною четвертою статті 274 ЦПК України.
Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.
У касаційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що ця справа має для нього виняткове значення, оскільки стосується його права приватної власності та житлових прав щодо спірного домоволодіння та земельної ділянки, тому судові рішення підлягають касаційному оскарженню.
Наведені заявником обставини, передбачені підпунктом «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не дають підстав для висновку про те, що справа має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу, оскільки наведені заявником доводи зводяться до незгоди особи, яка подала касаційну скаргу, з оскаржуваними судовими рішеннями та не свідчать про те, що є підстави для розгляду справи по суті в суді касаційної інстанції. 
Посилання на інші випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої                  статті 389 ЦПК України за наявності яких судові рішення у таких справах підлягають касаційному оскарженню, касаційна скарга не містить. 
Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, які б свідчили про необхідність перегляду судових рішень у цій справі у касаційному порядку.
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України             суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
З урахуванням наведеного, оскільки ОСОБА_1 подав касаційну скаргу на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.
Разом з тим, не потребують окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 390 та 392 ЦПК України.
На підставі викладеного та керуючись статтею 129 Конституції України, статтею 19, статтею 260, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 

УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 26 листопада 2020 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 08 квітня 2021 року у справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про поділ майна подружжя.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявнику. 
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді                                                                                                         О. В. Білоконь
                                                                                                                     О. М. Осіян
                                                                                                                     Н. Ю. Сакара