Справа № 161/2628/20 	Головуючий у 1 інстанції: Пахолюк А. М. 	
Провадження № 22-ц/802/25/21  Категорія: 35 	  Доповідач: Карпук  А. К.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
16 червня 2021 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Карпук А.К.
суддів – Бовчалюк З.А., Здрилюк О.І., 
секретар Концевич Я.О.
з участю: відповідача ОСОБА_1 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання договору пожиттєвого утримання за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 вересня 2020 року,-
В С Т А Н О В И В :
У лютому 2020 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_1 про розірвання договору пожитєвого утримання.
Свій позов мотивує тим, що 12 серпня 1997 року між нею, її чоловіком ОСОБА_3 з однієї сторони та відповідачем ОСОБА_1 з іншої сторони було укладено нотаріально посвідчений договір пожиттєвого утримання (далі - договір). За умовами даного договору вона та її чоловік передали належну їм на праві спільної сумісної власності квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 у власність ОСОБА_1 , тоді як останній зобов`язувався довічно утримувати їх, забезпечувати їх харчуванням, одягом, доглядати, надавати необхідну допомогу з правом довічного проживання у даній квартирі. Вартість матеріального забезпечення визначена умовами договору в розмірі одного неоподаткованого мінімуму, що діє на час сплати. Вказує, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік ОСОБА_3 , таким чином вищезгаданий договір пожиттєвого (довічного) утримання в частині зобов`язань ОСОБА_1 , щодо його утримання, припинився. Крім того, вказує, що після смерті чоловіка відповідач припинив належним чином виконувати зобов`язання за договором, а з 2006 році ОСОБА_1 зареєстрував у квартирі, в якій вона проживає, свого сина ОСОБА_4 , а в 2009 році його дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Також зазначала, що відповідач почав пропонувати їй переїхати жити у сільську місцевість до його родичів і після кожної її відмови починалися сварки та психологічний тиск зі сторони відповідача.
В обґрунтування своїх вимог позивач покликалася на те, що у зв`язку з її наміром розірвати договір пожиттєвого (довічного) утримання, стосунки з відповідачем значно погіршилися, що виразилося у прихованих знущаннях, принижуваннях, негативним ставленням до неї та виникненнях постійних сварок. Дані факти підтверджуються медичною документацією та показаннями свідків. Крім того, посилається на ту обставину, що 12.08.2016 відповідач наніс їй тілесне ушкодження за, що його притягнуто до кримінальної відповідальності.
Також зазначила, що вона є людиною досить похилого віку. Через свій вік вона не має можливості належним чином забезпечувати себе усім необхідним. Обумовлений в договорі розмір матеріального забезпечення не є достатнім для забезпечення її належного рівня життя, на даний час їй допомагають сусіди, а також вона була змушена звертатись до Територіального центру соціального захисту м. Луцька для укладення договору про надання соціальних послуг.
На неодноразові прохання до ОСОБА_1 належним чином надавати їй необхідну допомогу у придбані продуктів харчування, супроводженні до лікарень, купівлі ліків, наданні коштів на медичне обслуговування та інше, останній відповів, що належно виконує свої обов`язки.
Також зазначила, що неодноразово надсилала ОСОБА_1 пропозицію щодо добровільного розірвання договору пожиттєвого утримання, однак дані пропозиції залишенні без задоволення.
На підставівищевикладеного просила суд, розірвати договір пожиттєвого (довічного) утримання від 12.08.1997, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з однієї сторони та ОСОБА_1 з іншої в частині довічного утримання ОСОБА_2 , посвідчений нотаріусом першої Луцької державної нотаріальної контори Четверговою Е.О., реєстраційний запис №359; скасувати право власності ОСОБА_1 на Ѕ частину спільної сумісної власності квартири АДРЕСА_2 , яка належала ОСОБА_2 до відчуження у відповідності до договору пожиттєвого (довічного) утримання від 12.08.1997 року, та визнати право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_2 за позивачкою ОСОБА_2 .   
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 серпня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням суду позивач ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, у якій покликаючись на порушення судом норм матеріального права та неповне з`ясування обставин справи, просила рішення скасувати і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач вказує на безпідставність вимог апеляційної скарги, просить рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Ухвалою Волинського апеляційного суду від 02.12.2020 провадження по даній справі зупинено до залучення до участі у справі правонаступника чи законного представника після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .
На адресу суду 31.05.2021 надійшов лист Першої Луцької державної нотаріальної контора від 25.05.2021 №1061/06-09, в якому зазначено, що після ОСОБА_2 спадкова справа не заводилась.
Ухвалою Волинського апеляційного суду від 01.06.2021 провадження у даній справі поновлене. 
Відповідно до положень ч. 3 ст. 377 ЦПК України якщо судом першої інстанції ухвалено законне і обґрунтоване рішення, смерть фізичної особи - сторони у спорі чи припинення юридичної особи - сторони у спорі, що не допускає правонаступництва, після ухвалення такого рішення не може бути підставою для застосування вимог частини першої цієї статті
Дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін, з таких підстав.
Відповідно до ст. 425 ЦК УРСР (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) за договором довічного утримання одна сторона, що є непрацездатною особою за віком або станом здоров`я (відчужувач), передає у власність другій стороні (набувачеві майна) будинок або частину його, взамін чого набувач майна зобов`язується надавати відчужувачеві довічно матеріальне забезпечення в натурі у вигляді житла, харчування, догляду і необхідної допомоги.
Відповідно до ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значу цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.
З матеріалів справи вбачається, що 12 серпня 1997 року між ОСОБА_2 , її чоловіком ОСОБА_3 з однієї сторони та ОСОБА_1 з іншої було укладено договір пожиттєвого утримання, посвідчений державним нотаріусом Першої Луцької державної нотаріальної контори Волинської області, реєстровий № 1-793, за умовами якого ОСОБА_2 та ОСОБА_3 передали належну їм на праві спільної сумісної власності квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , у власність ОСОБА_1 , а останній зобов`язувався довічно утримувати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , забезпечувати їх харчуванням, одягом, доглядати, надавати необхідну допомогу з правом довічного проживання у даній квартирі. Вартість такого матеріального забезпечення визначена в розмірі одного неоподаткованого мінімуму, що діє на час сплати (том І а.с. 15).
На підставі даного договору Волинським обласним бюро технічної інвентаризації зареєстровано 03.09.1997 за ОСОБА_1 право власності на згадану квартиру.
Як вбачається зі свідоцтва про смерть (а.с.16), ІНФОРМАЦІЯ_3 помер чоловік позивачки – відчужувач ОСОБА_3 , а отже з цього моменту вищезгаданий договір довічного утримання є припиненим в частині щодо зобов`язань ОСОБА_1 по утриманню ОСОБА_3 .
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Як передбачено статтями 627, 629 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно з ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
Пунктом 1 ч. 1 ст. 755 ЦК України передбачено, що договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини.
За змістом даної норми закону, звертаючись до суду з вимогою про розірвання договору довічного утримання відчужувач повинен належними та допустимими доказами довести факт невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків.
Правовим наслідком розірвання договору довічного утримання в зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором є повернення до відчужувача права власності на майно, яке було ним передане (частина перша статті 756 ЦК України).
Згідно з вимогами статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.
Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
Відповідно до договору довічного утримання істотними умовами договору є: забезпечення відчужувача житлом шляхом збереження права безоплатного проживання у відчужуваному житлі, здійснення догляду та надання необхідної допомоги, надання побутових послуг, виконання різних видів ремонтних робіт, забезпечення медичною допомогою, забезпечення харчуванням.
Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в постанові Верховного Суду від 28 березня 2018 року в справі № 509/513/16-ц (провадження № 61-6725св18).
Звертаючись до суду з позовом про розірвання договору довічного утримання, позивач посилалась на те, що відповідач не виконує взяті на себе обов`язки, а також на факт заподіяння їй тілесних ушкоджень, що встановлений вироком суду.
Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.
Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
За нормами ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Судовим розглядом не встановлено, а позивачем не доведено, що відповідач належним чином не виконує своїх зобов`язань за договором довічного утримання.
Судом першої інстанції встановлено, що між сторонами існували декілька судових справ щодо розірвання вищевказаного правочину з ініціативи ОСОБА_2 з підстав неналежного виконання ОСОБА_1 своїх обов`язків за договором. Судовими рішеннями місцевого та апеляційного суду, які набрали законної сили, в позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання договору по життєвого утримання відмовлено, встановлено належне виконання ОСОБА_1 своїх обов`язків (Том І а.с. 30-32, 39-47).
Наявність факту порушення зобов`язання є підставою позову, який повинен довести позивач у справі. Проте позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження порушення відповідачем зобов`язання за договором довічного утримання, що виключає можливість застосування пункту 1 частини першої статті 755 ЦК України до спірних правовідносин, як підстави розірвання цього договору.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, оскільки обставини, які мають значення для справи, а саме - невиконання або неналежне виконання відповідачем своїх обов`язків, передбачених договором довічного утримання, стороною позивача не доведено, а відтак, підстави для розірвання договору довічного утримання, передбачені п.1 ч. 1 ст. 755 ЦК України - відсутні.
Доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки вони були предметом дослідження в суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується апеляційний суд.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Згідно з приписами статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 367, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 вересня 2020 року в даній справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з часу виготовлення повного тексту постанови.

Головуючий

Судді