ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ 
АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

20 квітня 2021 року	  м. Одеса	Справа № 923/447/15 (923/116/20)	

Південно-Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Аленіна О.Ю.
суддів: Мишкіної М.А., Таран С.В.
секретар судового засідання Герасименко Ю.С.

за участю представників учасників справи:
від ТОВ "Агро Істейт" -  адвокат Кошалковський  К.В.
від  ОСОБА_1  - адвокат Овод А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 
на ухвалу Господарського суду Херсонської області від 04.12.2020
по справі №923/447/15(923/116/20)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “Агро Істейт”
до 1) Приватного  акціонерного товариства “Міжнародна інвестиційна компанія “Інтерінвестсервіс”
2) ОСОБА_2 
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Державне підприємство Українська студія телевізійних фільмів “Укртелефільм”
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: ОСОБА_1 
про визнання недійсним Інвестиційного договору (про інвестування у житлове будівництво) №217/F від 16.11.2005 року між ОСОБА_2 та ЗАТ "Міжнародна інвестиційна компанія "Інтерінвестсервіс"
В межах справи № 923/447/15 про банкрутство Приватного акціонерного товариства "Міжнародна інвестиційна компанія "Інтерінвестсервіс"

ВСТАНОВИВ
У лютому 2020 Товариство з обмеженою відповідальністю “Агро Істейт” (далі – ТОВ “Агро Істейт”) звернулося до Господарського суду Херсонської області із позовом, у межах справи про банкрутство Приватного акціонерного товариства "Міжнародна інвестиційна компанія "Інтерінвестсервіс" (далі – ПАТ "МІК "Інтерінвестсервіс"), до боржника та ОСОБА_2 в якому, з урахуванням уточнень, просило визнати недійсним інвестиційний договір (про інвестування у житлове будівництво) №217/F від 16.11.2005 укладений між відповідачами. 
В обґрунтування позивних вимог позивач зазначив, що оспорюваний правочин укладено на підставі договору про спільну діяльність без створення юридичної особи, сторони якого не були наділені правом самостійного, без погодження з іншим учасником договору, на укладання інвестиційних договорів з третіми особами, а тому, як вважає позивач ЗАТ "Міжнародна інвестиційна компанія "Інтерінвестсервіс" в особі представника за довіреністю не мало права укладати оспорюваний правочин.
Рішенням господарського суду Херсонської області від 04.12.2020 позов задоволено повністю, визнано недійсним інвестиційний договір (про інвестування у житлове будівництво) №217/F від 16.11.2005 між ОСОБА_2 та ЗАТ "Міжнародна інвестиційна компанія "Інтерінвестсервіс".
В мотивах оскаржуваного рішення суд першої інстанції із посиланням на доводи учасників справи зазначив, що у позивача  існує  порушене  право  та  законний інтерес, має місце його порушення  та  невизнання відповідачами, а тому зазначені права позивача підлягають захисту і  такий захист  як задоволення позовної вимоги, буде ефективним.
Не погоджуючись з цим рішенням, ОСОБА_1 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду Херсонської області від 04.12.2020 у справі №923/447/15(923/116/20) та ухвалити нове судове рішення про відмову у позову. 
Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що судом першої інстанції допущено порушення норм процесуального права, зокрема приймаючи оскаржуване рішення суд не обґрунтував та не мотивував, із посилання на законодавчі приписи, чим він керувався визнаючи спірний правочин недійсним. За твердженням апелянта, текст оскаржуваного судового рішення мстить виключно цитуванням позовної заяви, зміст якої суд безумовно прийняв як вже доведені обставини. Разом з тим, як вважає апелянт, суд першої інстанції не надав жодної оцінки аргументам ОСОБА_1 , що викладені у його попередніх поясненнях в якості заперечень проти позову.
Також, на думку позивача, суд першої інстанції необґрунтовано та з порушенням ст.ст. 80, 119 ГПК України залучив до матеріалів справи надані позивачем докази, за відсутності підстави для поновлення позивачу пропущеного без поважних причин строку для їх подання.
Як вважає апелянт, суд першої інстанції за результатами розгляду позову обрав неправильну форму судового акта у формі ухвали, пославшись при цьому на Закон України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» який втратив чинність 21.10.2019. У той же час, відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 7 чинного Кодексу України з процедур банкрутства за результатами розгляду спору стороною якого є боржник, суд ухвалює рішення. Відтак, на переконання скаржника, використання інших процесуальних форм, зокрема ухвали, виходить за межі компетенції суду першої інстанції, який розглядав позов про визнання договору недійсним в межах справи про банкрутство.
Апелянт зазначає, що під час розгляду справи у суді першої інстанції заявляв про необхідність застосування наслідків спливу позовної давності, якщо суд вважав би, що позов є обґрунтованим, оскільки позивач є юридичною особою, що утворилася шляхом виділу з ТОВ «Лорето Груп», власника нежитлового приміщення з 08.11.2016 та учасника справи про банкрутство з 2017 року, отже, відповідно була обізнана про наявність спірного правочину. Натомість, місцевий господарський суд, оцінюючи питання позовної давності, процитував позицію позивача з позову як встановлену обставину, та проігнорувавши доводи ОСОБА_1 .
Щодо не з`ясування обставин, які мають значення для справи, апелянт зазначає, що доводи позивача та суду першої інстанції побудовані на тому, що ДП Українська студія телевізійних фільмів “Укртелефільм”, як учасник спільної діяльності, не мало права уповноважувати боржника на укладення оспорюваного правочину, адже таке право не передбачене договором про спільну діяльність. Однак, як стверджує апелянт, договором про спільну діяльність сторони узгодили, що продаж приміщень, здійснюватиме саме ПАТ "МІК "Інтерінвестсервіс", як оператор спільної діяльності, на підставі довіреності/доручення від ДП Українська студія телевізійних фільмів “Укртелефільм”.
Однак, як стверджує апелянт, суд першої інстанції проігнорував наведене, а в оскаржуваному судовому рішенні обмежився формальним та невідповідним посиланням на положення договору про спільну діяльність, якими визначено права та обов`язки учасників. 
Щодо посилання на рішення суду по справі №910/1941/14 апелянт відзначає, що за результатами розгляду даної справи суд встановив недійсність іншого інвестиційного договору та іншої довіреності, про що також зазначено в оскаржуваному судовому рішенні.
З приводу посилання на судові рішення у справі №910/4784/14 скаржник вказує на те, що нежитлове приміщення, яке є предметом оспорюваного інвестиційного договору, не було предметом розгляду у згаданій справі. З огляду на що у згаданій справі не могло бути встановлено жодних обставин, які б звільняли позивача від обов`язку доказування у цій справі.
За твердженням апелянта, у справі №910/4784/14, судами апеляційної та касаційної інстанцій було встановлено і підтверджено, що спільна часткова власність ДП Українська студія телевізійних фільмів “Укртелефільм” та  ПАТ "МІК "Інтерінвестсервіс" була розподілена ними ще у жовтні 2005. При цьому сторони набули право власності, кожен на свою частку, згідно з пропорцією, визначеною договором. У той же час, оспорюваний інвестиційний договір був укладений у листопаді 2005. Тобто, оспорюваний позивачем договір був укладений після того, як об`єкти нерухомості були розподілені між учасниками спільної діяльності.
Апелянт наголошує, що судом першої інстанції не було взято до уваги те, що інвестиційний договір, на підставі якого в подальшому ОСОБА_1 набув права на нежитлове приміщення, є дійсним, що підтверджено судом в іншому провадженні в межах справи про банкрутство ПАТ "МІК "Інтерінвестсервіс".
На переконання апелянта, заявлений позов має штучний характер, оскільки позивач намагається у будь-який спосіб перешкодити розгляду позову ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу майнових прав, що розглядається з 2016 року. 
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 26.01.2021   відкрито апеляційне провадження у справі №923/447/15(923/116/20) за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду Херсонської області від 04.12.2020.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 10.02.2021 розгляд справи призначено на 03.03.2021.
Судом апеляційної інстанції отримано відзив на апеляційну скаргу від ТОВ “Агро Істейт” в якому позивач просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін. 
В обґрунтування своїх заперечень позивач зазначає, що приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції в повному обсязі дослідив обставини справи, суть спору, що виник між сторонами та підстави для подання позивачем позовної заяви.
Щодо строків позовної давності, позивач вказує, що про існування спірного інвестиційного договору йому стало відомо лише після його залучення в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору ухвалою Господарського суду Херсонської області від 16.03.2017 року у справі №923/447/15. До цього часу ТОВ «Агро Істейт» не знало і не могло знати про ймовірне порушення своїх прав. Тому, як вважає позивач, строки позовної давності для подання позову про визнання інвестиційного договору на час звернення з цим позовом не сплинули.
На переконання позивача, судом першої інстанції належним чином встановлені підстави позивача для звернення до суду з позовом та здійснено обґрунтований висновок про відсутність факту спливу строку позовної давності.
Також, як стверджує позивач, поновлюючи строк на подання доказів судом прийнято до уваги, що подане позивачем клопотання є обґрунтованим, оскільки позивач не є стороною у вказаних оспорюваних договорах і вони відсутні у позивача, при цьому позивачем вживались заходи щодо отримання цих доказів у сторін, направлялись відповідні адвокатські запити, однак відповідей не отримано через що і було заявлено до суду клопотання про витребування доказів. Проте, позивач не міг передбачити, що сторони проігнорують ухвалу суду та не нададуть витребувані документи.
Відтак, як вважає позивач, суд першої інстанції враховуючи приписи ч.5 ст. 119 ГПК України, саме задля дотримання принципів господарського судочинства та з метою повного і всебічного розгляду справи, з огляду на право сторін подавати до суду докази, заяви, клопотання, надавати пояснення суду, свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, а також враховуючи думку представника третьої особи, задовольнив клопотання позивача, поновив пропущений строк для подання доказів та відповідно вважав за необхідне долучити докази до матеріалів справи. 
Судом апеляційної інстанції, у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю судді Бєляновського В.В. було призначено повторний автоматизований розподіл судової справи №923/447/15(923/116/20).
Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.03.2021 для розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду Херсонської області від 04.12.2020 по справі №923/447/15(923/116/20), визначено колегію суддів у складі головуючого судді Аленіна О.Ю., суддів Мишкіної М.А., Таран С.В.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 02.03.2021 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду Херсонської області від 04.12.2020 по справі №923/447/15(923/116/20) прийнято до провадження колегію суддів у складі головуючого судді Аленіна О.Ю., суддів Мишкіної М.А., Таран С.В.
У судовому засіданні Південно-західного апеляційного господарського суду від 03.03.2021 у справі №923/447/15(923/116/20) було оголошено перерву до 29.03.2021.
Судове засідання призначене на 29.03.2021 не відбулося у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю головуючого судді Таран С.В. з 29.03.2021 по 05.04.2021.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 06.04.2021 розгляд справи №923/447/15(923/116/20) було призначено на 20.04.2021 та надано можливість представникам ОСОБА_1 та ТОВ "Агро Істейт" взяти участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів.
Під час судового засідання від 20.04.2021 представник апелянта підтримав вимоги за апеляційною скаргою та наполягав на її задоволенні. 
Представник ТОВ "Агро Істейт" надав пояснення у відповідності до яких не погоджується із доводами апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін. 
Інші повноважні представники учасників справи у судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. 
Відповідно до ст. 240 ГПК України у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови.
Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет їх юридичної оцінки господарським судом Херсонської області та проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до приписів ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Як вбачається з наявних матеріалів справи,  30.01.2004 між ЗАТ "Міжнародна інвестиційна компанія "Інтерінвестсервіс", правонаступником якого є ПАТ "Міжнародна інвестиційна компанія "Інтерінвестсервіс" та Українською студією телевізійних фільмів "Укртелефільм" був укладений договір про спільну діяльність без створення юридичної особи, відповідно до якого сторони зобов`язались діяти з метою забезпечення спільного інвестування, залучення коштів та здійснення спільного будівництва об`єкту інвестування - адміністративно-житлового комплексу з підземним паркінгом, що розташований у АДРЕСА_1 та отримання прибутку для його учасників.
Пунктом 2.2. договору про спільну діяльність від 30.01.2004, у редакції Додаткової угоди №1 від 29.05.2004 визначено наступний розподіл часток спільної власності між його учасниками: Українська студія телевізійних фільмів "Укртелефільм" - 13,5%, ПАТ "МІК "Інтерінвестсервіс" - 86,5%.
16.11.2005 між ПАТ "МІК "Інтерінвестсервіс" (компанія), яка діє у відповідності до спільної діяльності без створення юридичної особи між ЗАТ "МІК "Інтерінвестсервіс" та Українською студією телевізійних фільмів "Укртелефільм" на підставі договору від 30.01.2004, в особі Ружановського В.О., який діє на підставі довіреності б/н від 04.02.2004 та ОСОБА_2 було укладено оспорюваний позивачем інвестиційний договір № 217/F за умовами п.2.1. якого компанія зобов`язується своїми силами і засобами з використанням інвестиційних внесків інвестора збудувати об`єкт будівництва здати його в експлуатацію та передати у власність інвестору новозбудоване майно, а інвестор зобов`язується внести інвестиції та прийняти новозбудоване майно у власність на умовах цього договору. 
Об`єктом будівництва згідно з умовами п. 1.1. договору є житловий будинок з нежитловими приміщеннями за адресою АДРЕСА_1 . Замовником спорудження об`єкта будівництва є компанія. Новозбудованим майном є нежитлові приміщення, що розташовані в об`єкті будівництва, з такими характеристиками: нежитлове приміщення за адресою АДРЕСА_1 , секція Е, поверх 1-2, загальна площа 133,21 кв.м., які після дача об`єкта будівництва в експлуатацію та держаної реєстрації стануть власністю інвестора.
Звертаючись із позовом до суду першої інстанції, ТОВ "Агро Істейт" в обґрунтування заявлених позовних вимог зазначило, що вважає оспорюваний інвестиційний договір № 217/F від 16.11.2005 недійсним, оскільки його було укладено на підставі договору про спільну діяльність без створення юридичної особи від 30.01.2004, за умовами якого учасники не мають права розпоряджатися своєю частковою в спільному майні без згоди один одного до моменту розподілу спільного майна. Як вважає позивач, Українською студією телевізійних фільмів "Укртелефільм" шляхом видачі довіреності делеговано повноваження іншій стороні за договором про спільну діяльність від 31.01.2004 на укладення від імені учасників договору інвестиційні договору, в той час, як сама Українська студія телевізійних фільмів "Укртелефільм" такого права, згідно з умовами договору про спільну діяльність не мала. Даний факт, як стверджує позивач є преюдиційним та встановлений у рішенні Господарського суду м.Києва від 26.01.2016 по справі №910/1941/14.
Відтак, оскільки сторони договору про спільну діяльність від 31.01.2004 не були наділені правом самостійно, без погодження з іншим учасником договору на укладання інвестиційних договорів з третіми особами, позивач вважає, що  ЗАТ "МІК "Інтерінвестсервіс" в особі представника за довіреністю Ружановського В. не мало права укладати оспорюваний правочин, а тому позивач вважає його недійним. 
Також, звертаючись із позовом до суду першої інстанції ТОВ "Агро Істейт" зазначило, що з 08.11.2016 є власником нежитлового приміщення №641 (літ. А) площею 131,3 кв.м., в адміністративно-житловому комплексі за адресою м. Київ, вул. О. Туманяна, 15-А.
Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції визнав заявлені позовні вимоги обґрунтованими та задовольнив їх в повному обсязі. 
Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду з цього приводу зазначає таке. 
Статтею 55 Конституції України встановлено право кожного на захист своїх прав і свобод у судовому порядку. 
Реалізуючи конституційне право, передбачене ст. 55 Конституції України, на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.
Згідно з ч.1 ст.2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. 
У відповідності до приписів ст. 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.
Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. 
Згідно з ст. 5 ГПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Тобто, порушення або оспорювання прав та інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов`язковими. 
Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
Статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до статті 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому, під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
В свою чергу, під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередньо мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав (Правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 05.12.2018 у справі № 910/16039/16). 
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Зі змісту наведених норм вбачається, що право на позов в особи виникає лише тоді, коли її право, свобода чи інтерес або порушені, або невизнані, або оспорюються. 
Отже, навіть у разі обґрунтованого і підставного позову, але у разі, коли жодне право особи, яке звернулася із позовом непорушене і неоспорюється, то правових підстав для задоволення такого позову немає.
Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.
Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.
Під порушенням права слід розуміти такий стан суб`єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб`єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов`язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково (Правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 03.02.2020 у справі №910/16236/18).
За вимогами ч.ч.1, 3 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Частиною 1 ст. 80 ГПК України передбачено, що учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. 
За положеннями ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. 
Відповідно до ч. 2 ст. 76 ГПК України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Таким чином, нормами Господарського процесуального кодексу встановлений обов`язок для особи, яка звернулась до суду доказування і подання доказів та визначені критерії належності та допустимості доказів. 
Виходячи із змісту статей 15, 16 Цивільного кодексу України, статті 20 Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.
Враховуючи викладене вище, підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, чи охоронюваного законом інтересу, є підставою для відмови у задоволенні такого позову (правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 25.06.2019 у справі №904/3169/18, від 28.01.2020 у справі №916/495/19, у постанові Верховного Суду України від 21.10.2015 у справі № 3-670гс15). 
В свою чергу, охоронюваний законом інтерес - це прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, який зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони для задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності та іншим загально-правовим засадам (Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року №1-10/2004).
Як свідчать наявні матеріали справи, ТОВ “Агро Істейт” не є стороною оспорюваного правочину.
Згідно з ч.3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). 
Цивільне законодавство не містить визначення поняття "заінтересована особа", тобто залишає його оціночним. Тому слід враховувати, що заінтересованою особою є будь-яка особа, яка має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Така особа, яка звертається до суду з позовом про визнання договору недійсним, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено. 
Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Аналогічні правові висновки наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.04.2018р. у справі №439/212/14-ц та постановах Верховного Суду від 18.07.2018р. у справі №750/2728/16-ц, від 04.07.2018р. у справі №462/4611/13-ц.
Зміст ч.3 ст.215 ЦК України встановлює, що договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Сам по собі факт порушення сторонами договору при його укладенні окремих вимог закону не може бути підставою для визнання його недійсним, якщо судом не буде встановлено, що укладеним договором порушено право чи законний інтерес позивача і воно може бути відновлене шляхом визнання договору недійсним. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 21.01.2021 у справі №908/3326/19, від 24.03.2021р. у справі №462/2077/17, від 18.11.2020 у справі №910/9305/19. 
За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27.01.2020 у справі №761/26815/17 зроблено висновок, що недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.
Звертаючись з позовом про визнання недійсним правочину, позивач згідно з вимогами статей 13, 74 ГПК України повинен довести наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення. Без доведення позивачем обставин недодержання сторонами в момент вчинення оспорюваного правочину конкретних вимог законодавства у суду відсутні підстави для задоволення відповідного позову.
З урахуванням вищевикладеного ТОВ “Агро Істейт”, яке не є стороною оспорюваного правочину, мало довести в чому саме полягає порушення цим договором його прав та охоронюваних законом інтересів.
Однак позовна заява взагалі не містить жодних обґрунтованих доводів щодо наявності порушеного права та/або охоронюваного законом інтересу ТОВ “Агро Істейт” у зв`язку з укладенням відповідачами оспорюваного договору та посилань на те, що в результаті визнання спірного правочину недійсним майнові права позивача буде захищено та відновлено. 
Так, звертаючись до суду першої інстанції ТОВ “Агро Істейт” лише обмежилося посиланням на те, що з 08.11.2016 є власником нежитлового приміщення №641 (літ. А) площею 131,3 кв.м., в адміністративно-житловому комплексі за адресою м. Київ, вул. О. Туманяна, 15-А.
Оспорюваний позивачем інвестиційний договір (про інвестування у житлове будівництво) №217/F було укладено відповідачами 16.11.2005.
В той же час відповідності до відомостей, які містяться у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ТОВ “Агро Істейт” було створено 01.11.2016 та є правонаступником ТОВ «ЛОРЕТО ГРУП».
Згідно з положеннями Статуту ТОВ “Агро Істейт” затвердженого у 2018 році, товариство створено шляхом виділу з ТОВ «ЛОРЕТО ГРУП» та є його правонаступником в частині переданого майна, прав та обов`язків згідно з затвердженим розподільчим балансом. 
У відповідності до наявної у матеріалах справи Інформації з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно нежитлове приміщення, група приміщень №641 (літ. А), загальною площею 131,3 кв.м. за адресою м. Київ, вул. О. Туманяна, 15-А дійсно належить ТОВ “Агро Істейт”. 
Підставою виникнення права власності вказано розподільчий баланс нової юридичної особи виданий 01.11.2016 ТОВ «ЛОРЕТО ГРУП».
Відтак, наявні матеріали справи свідчать про те, що ТОВ “Агро Істейт” було створено та стало власником спірного майна лише у 2016 році, тоді як оспорюваний позивачем правочину був укладений у 2005 році, тобто більш ніж за десять років що передували створенню товариства та отримання ним права власності на нерухоме майно. 
З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що станом на час укладення спірного інвестиційного договору (про інвестування у житлове будівництво) №217/F від 16.11.2005, ТОВ “Агро Істейт”, яке було створено 01.11.2016 та отримало майно у власність на підставі розподільчого балансу ТОВ «ЛОРЕТО ГРУП», не мало жодних прав та/або охоронюваного законом інтересу за захистом яких він звернувся із даним позовом до суду, а тому вони не могли бути порушені під час укладення спірного правочину у 2005 році. 
Також, як відзначено апелянтом, та не заперечувалось представником ТОВ “Агро Істейт” під час судового засідання суду апеляційної інстанції, ТОВ “Агро Істейт” набуло право власності на спірне нерухоме майно шляхом укладенням низки договорів купівлі-продажу, зокрема ПАТ "МІК "Інтерінвестсервіс" 17.06.2013, тобто через 8 років після укладення оспорюваного правочину, уклало договір купівлі-продажу з ТОВ «Пост Преміум», згодом майно було відчужено на користь ТОВ «Спартехнотрейд», яке в подальшому відчужило його ТОВ «ЛОРЕТО ГРУП», а останнє як вже було встановлено вище, передало його ТОВ “Агро Істейт” за розподільчим балансом. 
В той же час, як стверджує апелянт, та підтверджується даними, що міститься у Єдиному державному реєстрі судових рішень, у Господарському суду Херсонської області розглядається справа №923/311/16(номер змінено на 923/447/15 ухвалою від 23.02.2017) за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства "Міжнародна інвестиційна компанія "Інтерінвестсервіс", Товариства з обмеженою відповідальністю "Пост Преміум", за участю третьої особи Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРО ІСТЕЙТ"  про визнання недійсним договору № 2 купівлі-продажу майнових прав від 17.06.2013, укладеного між Приватним акціонерним товариством "Міжнародна інвестиційна компанія "Інтерінвестсервіс" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Пост Преміум".
Слід відзначити, що оспорюваний правочин було укладеного між відповідачами у 2005 році, право власності на спірне майно набуто позивачем за розподільчим балансом у 2016 році, а із даним позовом про визнання правочину недійсним ТОВ “Агро Істейт” звернулося до суду у 2020 році. При цьому, позивач не заперечує, що про наявність такого спірного правочину йому стало відомо у 2017 році. 
З урахуванням наведених обставин колегія суддів погоджується із доводами апелянта з приводу того, що заявлені ТОВ “Агро Істейт” позовні вимоги не спрямовані на захист права та охоронюваного законом інтересу та у разі задоволення позовних вимог жодним чином не призведуть до його відновлення. 
Приймаючи оскаржуване рішення місцевий господарський також суд обмежився лише посиланням на те, що у позивача  існує  порушене  право  та  законний інтерес, має місце його порушення  та  невизнання відповідачами, а тому зазначені права позивача підлягають захисту і  такий захист  як задоволення позовної вимоги, буде ефективним. Однак, жодним чином не обґрунтував у чому саме полягає порушене право та законний інтерес позивача, яким чином, із посиланням на відповідні докази, право та законний інтерес позивача не визнається відповідачами та як саме  задоволення позову про визнання недійним спірного правочину призведе до ефективного відновлення порушеного права позивача за захистом якого він звернувся до суду. 
Об`єднана палата Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду Верховного Суду від 16.10.2020 у справі № 910/12787/17 зазначила, що відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові (аналогічну правову позицію викладено в постановах Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 910/15262/18, від 03.03.2020 у справі № 910/6091/19).
Отже, з урахуванням вищевикладеного, відсутність порушеного права (інтересу) позивача, зумовлює відмову у задоволенні позову про визнання недійсним інвестиційного договору (про інвестування у житлове будівництво) №217/F від 16.11.2005.
За таких обставин, враховуючи відсутність у позивача суб`єктивного права (законного інтересу) на захист якого спрямований заявлений позов, що відповідно зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин, колегія суддів залишає поза увагою інші доводи сторін, які стосуються суті спору (відповідності/невідповідності умов оспорюваних правочинів вимогам законодавства, наявності/відсутності права у сторін договору про спільну діяльність від 31.01.2004 самостійно, без погодження з іншим учасником договору на укладання інвестиційних договорів з третіми особами, у тому числі опорюваного, посилання на обставини встановлені у інших справах за участю тих самих сторін тощо).
Судова колегія також відзначає, що за приписами 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Зі змісту частини четвертої статті 238 ГПК України вбачається, що у мотивувальній частині рішення зазначаються: 1) фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини; 2) докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення; 3) мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику; 4) чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду, та мотиви такого висновку; 5) норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування; 6) норми права, на які посилалися сторони, які суд не застосував, та мотиви їх незастосування.
Таким чином, за результатами розгляду справи по суті заявлених позовних вимог суд у своєму рішенні має зробити висновок про порушення чи не порушення прав особи, а також її охоронюваних законом інтересів, які випливають безпосередньо зі змісту права. Якщо ж за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, а позивач посилається на формальне порушення закону, у суду немає правових підстав для задоволення позову.
У свою чергу суд першої інстанції в мотивувальній частині оскаржуваного рішення лише цитує доводи сторін по справі, якими вони обґрунтовують свої вимоги та заперечення, та наводить зміст норм чинного законодавства. Однак в оскаржуваному рішенні відсутні власні мотиви та висновків саме суду першої інстанції щодо суті позовних вимог, насамперед щодо наявності порушеного права позивача. Місцевий господарський суд обмежився лише посиланням на те, що у позивача  існує  порушене  право  та  законний інтерес, має місце його порушення  та  невизнання відповідачами, а тому зазначені права позивача  підлягають захисту і  такий захист  як задоволення позовної вимоги, буде  ефективним. Однак, жодних мотивів на підставі яких суд першої інстанції дійшов такого висновку мотивувальна частина оскаржуваного рішення не мітить. 
Також, слід відзначити, що приймаючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції із посиланням на приписи ст. 232 ГПК України зазначив, що у  випадках, передбачених цим Кодексом або Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", судовий розгляд закінчується постановленням ухвали, прийняттям постанови чи видачею судового наказу. Відтак, за результатами розгляду справи (позовної заяви) в межах справи про банкрутство суд виносить ухвалу.
Однак, колегія суддів наголошує, що 21.10.2019 набрав чинності Кодекс України з процедур банкрутства. 
Відповідно до ч. 2 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу України з процедур банкрутства з дня введення в дію цього Кодексу визнано такими, що втратив чинність Закон України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом". 
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу України з процедур банкрутства провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законами України.
За приписами ч.1 ст.7 Кодексу України з процедур банкрутства спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею. Господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника.
Господарський суд розглядає спори, стороною в яких є боржник, за правилами, визначеними Господарським процесуальним кодексом України. За результатами розгляду спору суд ухвалює рішення.
З урахуванням наведених законодавчих приписів, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, колегія суддів відзначає, що місцевим господарським судом невірно обрано форму судового рішення у вигляді ухвали, оскільки у даному випадку, за результатами розгляду спору, стороною в якому є боржник, суд повинен був прийняти рішення.
З приводу заяви апелянта про постановлення окремої ухвали стосовно судді Господарського суду Херсонської області Пінтеліної Т.Г. колегія суддів зазначає таке. 
За приписами ст. 246 ГПК України суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу. Суд вищої інстанції може постановити окрему ухвалу в разі допущення судом нижчої інстанції порушення норм матеріального або процесуального права, незалежно від того, чи є такі порушення підставою для скасування або зміни судового рішення. 
Аналіз положень наведеної статті ГПК України дає підстави для висновку, що окрема ухвала суду є процесуальним засобом необхідного належного реагування (судового впливу) на порушення законності, а також на причини та умови, що цьому сприяли, які виявлені ним саме під час судового розгляду. Постановлення такої ухвали є правом, а не обов`язком суду.
Відтак, не зважаючи на наявність процесуальних порушень та неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, такі обставини не викликають необхідності у реагуванні судом апеляційної інстанції шляхом прийняття окремої ухвали щодо судді.
Згідно з статтею 17 Закону України “Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини” суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод. 
По справі "Руїз Торіха проти Іспанії", ЄСПЛ вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи.
З огляду на встановлені судом апеляційної інстанції обставини, які зумовлюють прийняття рішення про задоволення позову, решта доводів сторін, якими вони обґрунтовують свої вимоги та заперечення, судом залишаються поза увагою.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.
На підставі вищевикладеного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, оскаржувана ухвала скасуванню із прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позову.
З огляду на прийняття судом апеляційної інстанції рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, та з урахуванням приписів статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст.129, 269, 270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -
ПОСТАНОВИЛА

Апеляційну скаргу задовольнити.
Ухвалу Господарського суду Херсонської області від 04.12.2020 по справі №923/447/15(923/116/20) скасувати. 
У задоволенні позову відмовити повністю.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю “Агро Істейт” на користь ОСОБА_1 3153 грн судового збору за подання апеляційної скарги.
Доручити Господарському суду Херсонської області видати відповідний наказ із зазначенням необхідних реквізитів. 
Постанова, згідно ст. 284 ГПК України, набуває законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках передбачених Господарським процесуальним кодексом України.
Повний текст постанови складено та підписано 26.04.2021.

Головуючий суддя                                                            Аленін О.Ю.

Суддя                                                                                                                                                                          Мишкіна М.А.

Суддя                                                                                                                                                                          Таран С.В.