Справа № 569/5435/16-ц 	Головуючий у 1 інстанції: Першко О. О. 	
Провадження № 22-ц/802/499/21  Категорія: 66 	  Доповідач: Бовчалюк  З. А.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
05 квітня 2021 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Бовчалюк З.А.,   
суддів - Здрилюк О.І., Карпук А.К.,
з участю секретаря судового засідання Концевич Я.О.,
позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 ,
представник скаржника Воронюк К.Ю. ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням за апеляційною скаргою представника ОСОБА_6 - Воронюк Катерини Юріївни на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 20 червня 2018 року,

                                        В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , в якому просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .
Покликався на те, що він проживає та зареєстрований в квартирі АДРЕСА_1 . Окрім нього в даній квартирі зареєстровані батько ОСОБА_7 , матір ОСОБА_4 , брат ОСОБА_5 .. 
З травня 2013 року відповідачі в квартирі не проживають, участі в її утриманні не приймають, не оплачують комунальні послуги, їх особистих речей в квартирі не має. В зв`язку з тривалою відсутністю відповідачів за місцем своєї реєстрації, позивач змушений сплачувати підвищений розмір комунальних послуг, а тому виникла необхідність звернутися з даним позовом до суду.
Просить визнати ОСОБА_4 , ОСОБА_5 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .
Рішенням Рівненського міського суду  Рівненської області від 20 червня 2018 року позов в даній справі задоволено частково.
Ухвалено визнати ОСОБА_5 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Вирішено питання розподілу судових витрат.
Вважаючи рішення суду незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про визнання ОСОБА_4 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, представник ОСОБА_6 - адвокат Воронюк К.Ю. оскаржила його в апеляційному порядку. 
В поданій апеляційній скарзі пояснює, що її довірителька є власником спірної квартири за договором купівлі-продажу від 15.12.2017р., укладеним із ОСОБА_1 .. Вказує, що рішення Рівненського міського суду від 20 червня 2018 року вже було предметом апеляційного перегляду і постановою Рівненського апеляційного суду від 30.10.2018 року частково задоволено апеляційну скаргу, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову скасовано та в цій частині ухвалено нову постанову про відмову у задоволенні позову. Додає, що підставою такої відмови стало незалучення до участі у справі всіх осіб, на права та обов`язки яких може вплинути рішення у справі, зокрема ОСОБА_6 , котра на момент повторного розгляду справи в суді була власником квартири, проте не була учасником справи та не була залучена до її розгляду. Звертає увагу, що оскаржуване рішення впливає на права ОСОБА_6 , оскільки Рівненським міським судом відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_4 до Управління ЖКГ виконавчого комітету Рівненської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_6 про визнання недійсним та скасування наказу та свідоцтва про право власності, визнання недійним договору купівлі-продажу квартири, і підставою цього позову стало те, що ОСОБА_8 не визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Стверджує, що факт непроживання відповідачки за місцем реєстрації з поважних причин - у зв`язку з роботою за кордоном - був судом установлений з показань свідків, а такий вид доказів для підтвердження факту роботи є неналежним. Додає, що відповідно до ст.16, 67 Трудового кодексу Російської Федерації (де працювала відповідачка), на підтвердження працевлаштування повинен бути наданий трудовий договір, тоді як покази свідків у якості підтвердження таких обставин порушують ст. 78 ЦПК України. Акцентує увагу на тому, що про те, що ОСОБА_4 не втратила інтересу до квартири, також свідчили свідки ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , які підтвердили, що відповідачка пересилала кошти на утримання позивача і квартири, але це їм відомо зі слів інших осіб, і ці особи судом не допитувалися, що, в свою чергу, є порушенням ч. 2 ст.90 ЦПК України. Доводить, що у своїй заяві про скасування заочного рішення Рівненського міського суду від 09.08.2016р. ОСОБА_4 зазначає, що після її повернення в лютому 2017 року з Російської Федерації вона стала проживати у батьківській хаті в с. Могиляни, а квартиру залишила позивачу, і такі обставини вказують на те, що вона втратила інтерес до квартири. З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги про визнання ОСОБА_4 такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити.
Постановою Рівненського апеляційного суду від 16 липня 2019 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 - Воронюк К. Ю. задоволено частково.  Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 20 червня 2018 року в частині відмови у задоволенні позову - скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовлено.
Постановою Верховного Суду України від 27 січня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_6 задоволено частково. Постанову Рівненського апеляційного суду від 16 липня 2019 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Скасовуючи постанову апеляційного суду від 16 липня 2019 року та передаючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, Верховним Судом звернуто увагу на те, що сама лише неможливість залучення ОСОБА_6 до участі у справі як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стадії апеляційного розгляду справи (у редакції ЦПК України, на дату розгляду апеляційної скарги), з огляду на той факт, що предметом апеляційного розгляду є апеляційна скарга подана особою, питання про права якої вирішені оскаржуваним рішенням, не свідчить, що апеляційний суд був позбавлений можливості вирішити справу по суті спору з урахуванням доводів апеляційної скарги особи, яка не була залучена до участі у справі, та додатково наданих нею доказів. 
Розпорядженням Рівненського апеляційного суду від 02 березня 2021 року № 9 цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням за апеляційною скаргою представника ОСОБА_6 - Воронюк К.Ю. на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 20 червня 2018 року передано на розгляд Волинському апеляційному суду.
Заслухавши учасників справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволені позову - скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.
Відмовляючи в задоволені позову в частині визнання ОСОБА_4 такою, що втратила право користування спірною квартирою, суд першої інстанції виходив з того, що з наданих ОСОБА_4 доказів та показань свідків встановлено, що відповідач ОСОБА_4 з 27 травня 2014 року по 06 лютого 2017 року тимчасово виїздила з постійного місця проживання до Російської Федерації у зв`язку із працевлаштуванням у зазначеній країні, що свідчить про поважність причин її відсутності понад шість місяців за місцем реєстрації та підтверджує, що ОСОБА_4 не втратила інтересу до спірного житла, а тому відсутні підстави для визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням. 
Однак такі висновки суду не відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального права.
Судом першої інстанції встановлено, що квартира АДРЕСА_1 була надана у користування ОСОБА_7 на підставі ордера на право зайняття жилого приміщення.
Згідно з відомостями з будинкової книги для прописки громадян та довідками, виданими підрозділом ГУДМС УМВС України в Рівненській області від 16 травня 2016 року, за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані: ОСОБА_4 - з 22 листопада 1988 року, ОСОБА_5 -з 21 березня 1997 року, ОСОБА_1 - з29 вересня 2011 року.
Відповідно до акта від 20 квітня 2016 року про непроживання ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , затвердженого ЖКП «Західне», ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у квартирі АДРЕСА_1 не проживають з травня 2013 року, на момент проведення перевірки також відсутні.
На підставі заочного рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 09 серпня 2016 року, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 були зняті з реєстраційного обліку за зазначеною адресою.
Згідно з наказом Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Рівненської міської ради від 01 серпня 2017 року № 389 та свідоцтва про право власності на квартиру від 01 серпня 2017 року, ОСОБА_1 є одноособовим власником квартири АДРЕСА_1 , у порядку приватизації.
На підставі договору купівлі-продажу від 15 грудня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Табінським О. І., зареєстрованого у реєстрі за № 2366, ОСОБА_1 відчужив спірну квартиру ОСОБА_6 .
Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.
Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.(ч. 4 ст. 9  ЖК Української РСР).
Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.
Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року).
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).
Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.
Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.
Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого непроживання.
Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.
У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.
У статті 81 ЦПК України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Як на підставу своїх заперечень на позовну заяву,  відповідач ОСОБА_4 послалась на те, що вона з поважних причин не проживає у вказані квартирі, оскільки перебуває на заробітках у Російській Федерації,  як доказ послалась  на довідку Державної прикордонної служби  України про перетин  ОСОБА_4 кордону.
Як вбачається з інформації Державної прикордонної служби ОСОБА_4 здійснювала виїзд та виїзд в країну, так зокрема: 27 травня 2014 року  ОСОБА_4 виїхала з України, 27 серпня 2014 року в`їхала в Україну 27 серпня 2014 року виїхала з України; 08 червня 2016 року виїхала з України  16 червня 2016 року в`їхала в Україну;  16 червня 2016 року виїхала з України,  08 липня 2016 року виїхала в Україну;  31 жовтня 2016 року в`їхала  в Україну  31 жовтня 2016 року  виїхала з України, 06 лютого 2017 року в`їхала в Україну.
З інформації викладеній в даній довідці слідує, що перетини ОСОБА_4 кордону України мали формальний характер та в переважній більшості в`їзд та виїзд в Україну відбувались в той самий день з незначним проміжком часу, що свідчить про те, що відповідач не відвідувала місце своєї реєстрації в м. Рівному через брак часу на це. 
Вказуючи, що відсутність за місцем реєстрації мала місце з поважних причин у зв`язку з роботою в Російській Федерації, ОСОБА_4 не подала належних та допустимих про це доказів: зокрема трудового договору, контракту, виклику на роботу, наказу про прийняття на роботу. Відсутність таких доказів позбавляє суд можливості оцінити характер та тривалість роботи, які виконувала ОСОБА_4 за межами України, що могло б свідчити про поважність її не проживання за спірним місцем проживання. 
Крім того, як ствердила  сама відповідач, у 2017 року вона повернулась на територію України та стала проживати не у спірній квартирі, а у селі Могиляни в батьківській хаті. Доказів того, що позивач чинив перешкоди щодо проживання відповідачем ОСОБА_4   судом здобуто не було, таких доказів не було подано ОСОБА_4 ..
Матеріали справи не містять доказів про те, що відповідач намагалась проживати у даній квартирі, а  позивач тому перешкоджав.
Як встановлено судом, ОСОБА_4 не оплачувала комунальних послуг за квартиру АДРЕСА_1 , не здійснювала за нею догляд (не проводила поточні або ж капітальні ремонти, не здійснювала генеральні або ж періодичні прибирання), що могло б свідчити про не втрату нею інтересу до даного житла. 
Покази свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , щодо пересилання ОСОБА_4 позивачу коштів для оплати комунальних платежів за спірну квартиру судом не приймаються до уваги, оскільки як показали свідки вони не були особистими очевидцями вказаного, а про дані обставини їм стало відомо зі слів інших осіб.  Всі особи допитані як свідки в даній справі, ствердно вказуючи про тривале не проживання ОСОБА_4 за спірною адресою, вказали, що їм не відомо про обставини працевлаштування ОСОБА_4 в Російській Федерації та про їх домовленості з позивачем щодо спірного житла.  
Протягом усіх судових засідань позивач послідовно вказував, що ОСОБА_4 з власної волі залишила вказане житло, забравши всі свої речі та переїхала проживати в інше місце , при цьому він не чинив їй жодних перешкод щодо користування даним помешканням. Такі твердження ОСОБА_1 відповідачем не спростовані.  
З врахуванням викладеного, апеляційний суд приходить до висновку, що ОСОБА_4 без поважних причин не проживає у квартирі АДРЕСА_1   понад строки встановлені законом.
Відповідно до статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення або змінити рішення.
Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване в даній справі рішення в частині  відмови в задоволені позову ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, а викладені у ньому висновки не відповідають обставинам справи, тому воно підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про  задоволення позову.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

                                           У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 - Воронюк Катерини Юріївни задовольнити.
Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 20 червня 2018 року  в частині відмови у задоволені позову скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.
Визнати ОСОБА_4 (ІПН НОМЕР_1 ) такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 .
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:

Судді: