Ухвала
іменем України 
21 травня 2021 року
м. Київ
справа № 761/28131/18
провадження № 51 - 2465 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                       ОСОБА_1 ,
суддів                                    ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянувши касаційну скаргу прокурора на вирок Шевченківського районного суду                  міста Києва від 23 квітня 2020 року та ухвалу Київського апеляційного суду від                  16 лютого 2021 року щодо ОСОБА_4 ,
встановив:
Вироком Шевченківського районного суду міста Києва від 23 квітня 2020 року        ОСОБА_4 засуджено та призначено покарання: за ч. 2 ст. 289 Кримінального кодексу України (далі – КК) – у виді позбавлення волі на строк 5 років, без конфіскації майна; за ч. 2 ст. 185 КК – у виді позбавлення волі на строк 1 рік; за ч. 2 ст. 186 КК – у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
Відповідно до ст. 70 КК за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_4 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, без конфіскації майна.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 16 лютого 2021 року вирок місцевого суду залишено без змін.
За вироком суду встановлено, що  ОСОБА_4 26 липня 2017 року, близько 18:00 год., перебуваючи у дворі будинку АДРЕСА_1 , умисно, незаконно, зловживаючи довірою ОСОБА_5 , повторно заволодів транспортним засобом, а саме скутером марки «Honda Giorno» чорного кольору, номер шасі (рама)       НОМЕР_1 та в подальшому розпорядився ним на власний розсуд, чим завдав потерпілому матеріальної шкоди у розмірі 11600 гривень. 
Крім того, 08 червня 2018 року, близько 03:30 год., ОСОБА_4 , перебуваючи у внутрішньому дворі будинку АДРЕСА_1 ) звернув свою увагу на гамак, який був закріплений поруч з кафе «Сквот17В» на літньому майданчику, переконавшись в тому, що за його злочинними діями ніхто не спостерігає, таємно, повторно викрав приватне майно ОСОБА_6 , а саме гамак, вартістю 875 гривень.
Також, 28 червня 2018 року, близько 13:50 год., ОСОБА_4 , перебуваючи за місцем свого проживання за адресою: ( АДРЕСА_2 ), після отримання відмови матері та сестри в наданні йому чергової грошової допомоги, створив конфліктну ситуацію зі своєю сестрою ОСОБА_7 , в ході якої, усвідомлюючи протиправність своїх дій та бажаючи настання негативних наслідків, проявляючи агресію та застосовуючи насильство, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілої у момент застосування, відкрито вирвав з її правого вуха золоту сережку, після чого, втік з місця вчинення кримінального правопорушення, чим спричинив матеріальну шкоду на загальну суму 2145 гривень.
У касаційній скарзі прокурор, порушує питання про скасування вказаних судових рішень у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості. При цьому вважає, що місцевим судом не враховано у повній мірі, що засуджений вчинив злочин з корисливим умислом, будучи раніше також засудженим за вчинення корисливих злочинів. Таким чином, на переконання прокурора, оскільки засуджений не бажає стати на шлях виправлення та вчиняє нові злочини з метою наживи, то покарання слід призначити із обов`язковим застосуванням додаткового покарання у виді конфіскації майна. Зазначає, що у порушення вимог ст. 419 КК, апеляційний суд не надав належну оцінку всім конкретним доводам його апеляційної скарги. 
Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, дослідивши додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Доводи касаційної скарги прокурора про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості, а саме необґрунтованого не застосування додаткового покарання у виді конфіскації майна, на думку колегії суддів, є непереконливими.
Так, зі змісту касаційної скарги вбачається, що прокурором фактично порушується питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання та пов`язані з суддівським розсудом.
Поняття суддівського розсуду, або судової дискреції у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативними, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства конкретних обставин кримінального провадження, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції, принципи права; уповноважуючи норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оцінюючі поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (ст. 66, ст. 67 КК), визначення «інші обставини справи», або ж «інші обставини кримінального провадження», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.
Відповідно до ст. 50, ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, повинно бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Виходячи із принципів співмірності й індивідуалізації це покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обставини.
Як убачається з наданих суду касаційної інстанції копій судових рішень, суд обґрунтовуючи висновок щодо виду та розміру покарання ОСОБА_4 , виходив з того, що засуджений вчинив злочини, які відповідно до ст. 12 КК є злочинами середньої тяжкості та тяжкими, раніше неодноразово судимий, в тому числі, за вчинення корисливих злочинів, не працює, по місцю проживання характеризується негативно, згідно даних висновку судово-психіатричної експертизи, у періоди кримінальних правопорушень у скоєнні яких засуджений, виявляв ознаки емоційно нестійкого розладу особистості та ознаки психічних та поведінкових розладів внаслідок поєднаного вживання наркотиків та використання інших психоактивних речовин. 
Також, при призначенні покарання судом взяті до уваги обставини, що пом`якшують покарання (щире каяття) та обставини, що обтяжують покарання (рецидив злочину).
Врахувавши всі зазначені обставини в їх сукупності, суд обґрунтовано дійшов висновку, що перевиховання засудженого можливе лише в умовах ізоляції його від суспільства, та правильно призначив покарання, передбачене санкцією ч. 2 ст. 185,                    ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 289 КК, без застосування додаткового покарання у виді конфіскації майна.
При цьому апеляційний суд вірно зазначив, що встановлені у кримінальному провадженні обставини, які характеризують особу засудженого, були враховані місцевим судом при застосуванні покарання, а тому не є безумовною підставою для застосування додаткового виду покарання, виходячи із принципу судової дискреції.
А тому, на переконання колегії суддів, місцевий суд призначив засудженому покарання в межах санкцій статей за злочини, за які його засуджено, яке є необхідним для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів і таким, що відповідає принципам законності, індивідуалізації, співмірності та справедливості з огляду на вимоги статей 50, 65, 66 КК.
Таким чином, не вбачається підстав вважати призначене засудженому ОСОБА_4 покарання явно несправедливим, як і не вбачається підстав для застосування додаткового виду покарання у виді конфіскації майна, про що прокурор зазначає у своїй касаційній скарзі.
Колегія суддів касаційного суду вважає, що апеляційний суд, переглядаючи вирок Шевченківського районного суду міста Києва від 23 квітня 2020 року, відповідно до вимог ст. 419 КПК, ретельно перевірив доводи, викладені в апеляційній скарзі прокурора, які є аналогічними доводам його касаційної скарги, та обґрунтовано визнав їх безпідставними, із зазначенням відповідних мотивів прийнятого рішення.
Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК.
З огляду на викладене, касаційна скарга прокурора не містить переконливих доводів, які б ставили під сумнів законність судових рішень постановлених щодо засудженого ОСОБА_4 .
Відповідно до вимог кримінального процесуального кодексу, суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд
 
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на вирок Шевченківського районного суду міста Києва від 23 квітня 2020 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 16 лютого 2021 року щодо ОСОБА_4 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді

 
 
ОСОБА_8                               ОСОБА_2                                     ОСОБА_3