Номер провадження: 22-ц/813/3489/21 
Номер справи місцевого суду: 494/541/20
Головуючий у першій інстанції Римар І. А.
Доповідач Погорєлова С. О.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.04.2021 року                                                                 м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: Погорєлової С.О. 
суддів: Князюка О.В., Таварткіладзе О.М.
                        за участю секретаря: Дубрянської Н.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до Березівської міської об`єднаної територіальної громади Одеської області про визнання права власності за набувальною давністю, на рішення Березівського районного суду Одеської області, ухваленого під головуванням судді Римар І.А. 22 вересня 2020 року у м. Березівка Одеської області, -
встановила:

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Березівського районного суду Одеської області з позовом до Березівської міської об`єднаної територіальної громади Одеської області про визнання права власності за набувальною давністю (а.с. 2-5)
В обґрунтування позову ОСОБА_1 посилався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько – ОСОБА_2 . За життя його батько і по день смерті проживав та був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . 
З часу смерті батька по теперішній час позивач користується, обслуговує, здійснює поточні ремонти житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . 
20 вересня 2019 року позивач звернувся до приватного нотаріуса Березівського районного нотаріального округу Одеської області – Березовської О.Г з питанням заведення спадкової справи після смерті його батька – ОСОБА_2 , але 30 вересня 2019 року приватним нотаріусом йому було відмовлено у вчинені нотаріальних дій у зв`язку із відсутністю документа, який посвідчує право власності ОСОБА_2 на вищевказаний житловий будинок. На сьогодні, позивач не має можливості вільно розпоряджатися даним житловим будинком, але вважає, що у нього є всі законні підстави бути визнаним власником майна за набувальною давністю. З цих підстав, останній звернувся до суду зі вказаним позовом.
Рішенням Березівського районного суду Одеської області від 22 вересня 2020 року позов ОСОБА_1 було залишено без задоволення (а.с. 87-90).
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, на думку апелянта, у оскаржуваному судовому рішенні не зазначено, права яких саме осіб буде порушено у випадку визнання за позивачем права власності за набувальною давністю на спірне нерухоме майно (а.с. 94-97).
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач користується та обслуговує житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , який, як він зазначає, залишився йому у спадок після смерті його батька – ОСОБА_2 , що помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Офіційно прийняти спадщину позивач не може, оскільки відсутні документи, які посвідчують право власності ОСОБА_2 на вищевказаний житловий будинок.
 Згідно ч. 4 ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.
Конституційні положення про право власності відображені в нормах чинного законодавства, зокрема в ст. 344 Цивільного кодексу України, якою встановлені правила застосування набувальної давності як одного зі способів набуття права власності.
Відповідно до ч. 1 ст. 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.
Частиною 4 ст. 344 Цивільного кодексу України визначено, що право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
Виходячи зі змісту ст. 344 Цивільного кодексу України обставинами, які мають значення для справи, і, які повинен довести сам позивач згідно ч. 3 ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України, є законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння).

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. п. 9. 13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист прав власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння визнається безперервним якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.
За змістом ст. 344 Цивільного кодексу України, при набувальній давності тягар доказування лягає на позивача.
Спосіб захисту обирається позивачем, проте не довільно, а з урахуванням вимог закону. Об`єктом захисту є не право, якого просто немає, і не майно (річ), тому що майно в будь-якому випадку не може мати власного захисту, а захищається саме особа володільця.
Як вірно зазначено у рішенні суду першої інстанції, позивач знав про те, що  не володіє житловим будинком за адресою: с. Вікторівка Березівського району Одеської області, на праві приватної власності, та за власною ініціативою користувався, обслуговував та утримував в належному стані вказаний будинок.
Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів».
Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Таким чином, набуття права власності на чуже майно за набувальною давністю здійснюється за умови, що майно, яке опинилося у володінні особи, є об`єктивно чужим, володілець суб`єктивно вважає майно своїм, володілець майна має бути добросовісним набувачем, володіння здійснюється протягом усього строку відкрито та продовжувалось безперервно, строк такого володіння нерухомим майном складає 10 років.
Позов про визнання права власності за давністю володіння не може пред`явити законний володілець або особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є його власником. 
З огляду на викладене, суд дійшов вірного висновку, що право власності за набувальною давністю може бути набуте за рішенням суду при умові, що майно перебуває у особи, яка заволоділа чужим майном, поза договірними відносинами та поза волею власника цього майна. 
Крім того, судом обґрунтовано враховано висновок Великої Палати Верховного Суду, відображений у відповідній постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18), у якому вказується, що після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності.
Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги задоволенню не підлягали.
Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що у оскаржуваному судовому рішенні не зазначено, права яких саме осіб буде порушено у випадку визнання за позивачем права власності за набувальною давністю на спірне нерухоме майно.
Колегія суддів зауважує, що вказані доводи не мають правового значення для вирішення даної справи.
Одночасно, колегія суддів враховує, що, згідно правового висновку, зробленого Верховним Судом у постанові від 28 квітня 2020 року у справі №522/1354/18 - давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.
За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.
Позов про визнання права власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.
Таким чином, враховуючи, що з часу смерті батька і по теперішній час апелянт користується житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 , тобто, ОСОБА_1 достеменно відомо, хто був власником спірного будинку, позивач вважає себе спадкоємцем вказаного майна, про що свідчить подана ним до приватного нотаріуса заява про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок, - то колегія суддів доходить до висновку, що ОСОБА_1 не мав правових підстав для пред`явлення позову про визнання права власності за набувальною давністю.
Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. 
При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Березівського районного суду Одеської області від 22 вересня 2020 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування  немає.  
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Березівського районного суду Одеської області від 22 вересня 2020 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складений 29 квітня 2021 року.

Головуючий                                                        С.О. Погорєлова

Судді                                                        О.В. Князюк

                                                       О.М. Таварткіладзе