ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

29 квітня 2021 року	  м. Одеса	Справа № 915/650/20	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:  
головуючого: Бєляновського В.В., суддів: Богатиря К.В., Філінюка І.Г.

при секретарі - Чеголя Є.О.

за участю представників:
від позивача:  Пшесмецька Т.М.
від відповідача: Трущенко С.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі
апеляційну скаргу Державного підприємства “Національна атомна енергогенеруюча компанія “Енергоатом” в особі Відокремленого підрозділу “Южно-Українська атомна електрична станція"
на рішення господарського суду Миколаївської  області від 17.11.2020, суддя в І інстанції Мавродієва М.В., повний текст якого складено 27.11.2020 в м. Миколаєві
у справі № 915/650/20
за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю “П`ята стража комплект” 
до відповідача: Державного підприємства “Національна атомна енергогенеруюча компанія “Енергоатом” в особі Відокремленого підрозділу “Южно-Українська атомна електрична станція" 
про: стягнення 2  564 430,79 грн., встановлення нікчемності правочину та застосування наслідків недійсності правочину 

ВСТАНОВИЛА:

          У травні 2020 Товариство з обмеженою відповідальністю “П`ята стража комплект” (далі - Товариство) звернулося до господарського суду Миколаївської області з позовом до Державного підприємства “Національна атомна енергогенеруюча компанія “Енергоатом” (далі – ДП «НАЕК «Енергоатом»), в якому просило стягнути 2108883,58 грн., з яких: 1  987 381,08 грн. основного боргу, 97 354,45 грн. пені, 14 211,14 грн. 3% річних та 9 936,91 грн. втрат від інфляції, а також застосувати наслідки нікчемності правочину та стягнути з відповідача кошти у розмірі 455 547,21 грн.
Позовні вимоги обґрунтовувалися неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за укладеним договором №12-03/19 від 12.03.2019 (№20-123-11-19-05235 від 27.03.2019) щодо оплати виконаних позивачем та прийнятих відповідачем підрядних робіт.
Рішенням господарського суду Миколаївської області від 17.11.2020 позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Державного підприємства “Національна атомна енергогенеруюча компанія “Енергоатом” в особі Відокремленого підрозділу “Южно-Українська атомна електрична станція" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “П`ята стража комплект” грошові кошти у розмірі 455 547,21 грн. 
Стягнуто з Державного підприємства “Національна атомна енергогенеруюча компанія “Енергоатом” в особі Відокремленого підрозділу “Южно-Українська атомна електрична станція" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “П`ята стража комплект” 1  987 381,08 грн. основного боргу, 62 445,03 грн пені, 9 448,21 грн - 3% річних та 37 722,32 грн судового збору. В решті позовних вимог відмовлено.
Задовольняючи позов частково господарський суд першої інстанції на підставі встановлених обставин даної справи виходив із того, що в порушення вимог чинного законодавства та умов спірного договору відповідач не надав суду належних доказів виконання в повному обсязі своїх зобов`язань за укладеним договором підряду щодо оплати вартості виконаних робіт у встановлений строк, отже, наявний борг, а також пеня, проценти річних за прострочення виконання грошового зобов`язання згідно з обчисленими судом розрахунками підлягають стягненню на користь позивача.
Також суд дійшов висновку, що за умови недосягнення сторонами згоди щодо усіх істотних умов та відсутності факту підписання додаткової угоди до договору підрядних робіт, якою вартість робіт була б збільшена на суму 455547,21 грн з ПДВ, суд не може вважати таку угоду укладеною та, відповідно, визнати її нікчемною чи недійсною і застосувати наслідки нікчемності правочину.
Водночас, як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, між сторонами не укладалась додаткова угода до договору №12-03/19 від 12.03.2019 на збільшення вартості додаткових робіт на суму 455547,21 грн з ПДВ, у зв`язку з коригуванням проектно-кошторисної документації, на підставі випущених у виробництво робіт нових локальних кошторисів №02-01-02/2 (замість локального кошторису №02-01-02), та №02-01-04/1 (замість локального кошторису №02-01-04). Будівельні роботи виконувались позивачем за власні кошти, матеріали та обладнання, яке було встановлено на об`єктів відповідача, також придбавалось позивачем самостійно. За таких обставин, суд дійшов висновку, що відповідач за рахунок позивача набув, зберігає та використовує майно без достатніх правових підстав. Відповідач не заперечує того, що він фактично обліковує у себе набуте майно та користується результатами проведених позивачем підрядних робіт на об`єкті, який фактично належить відповідачу, тобто у відповідача фактично відбувся приріст майна без достатньої на це правової підстави, яке наразі перебуває у його власності та не може бути повернуте позивачу в натурі. За таких обставин, господарський суд вважав, що стягненню з відповідача підлягає вартість робіт та матеріалів на суму 455547,21 грн.
ДП “НАЕК “Енергоатом” у поданій до Південно-західного апеляційного господарського суду апеляційній скарзі просить зазначене рішенням господарського суду Миколаївської  області від 17.11.2020 скасувати та ухвалити нове рішенні, яким позовні вимоги залишити без задоволення.
Скаржник вважає, що оскаржуване рішення винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом не повно з`ясовано всі фактичні обставини справи та не досліджено докази, що мають значення для справи, а викладені у рішенні висновки не відповідають обставинам справи та наданим доказам. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги скаржник посилається на те, що господарський суд першої інстанції не прийняв до уваги долучене до матеріалів справи Технічне рішення про ввід в дослідну експлуатацію системи «чорний ящик» енергоблоку № 3, яким вирішено у разі позитивних результатів приймальних робіт розробити і направити на узгодження в Держатомрегулювання технічне рішення про ввід в промислову експлуатацію ПТК ЧЯ протягом 30 днів після проведення приймальних дослідів. Отже, у зв`язку з тим що сторони діяли відповідно до умов договору та відсутні будь-які порушення умов договору, в тому числі в частині строку оплати, то нарахування штрафних санкцій є незаконним.
Резолютивна частина оскаржуваного рішення господарського суду викладена не зрозуміло і викликає труднощі для розуміння, оскільки в ній не зазначено, що це за кошти у розмірі 455547,21 грн. і з яких підстав вони мають бути стягнуті. Таким чином, господарським судом Миколаївської області винесено передчасне, необ`єктивне та однобічне рішення.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечує проти її задоволення посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів і просить оскаржуване рішення місцевого суду залишити без змін, вважаючи його законним і обґрунтованим.
Товариство зазначає, що дане Технічне рішення про ввід в дослідну експлуатацію системи «чорний ящик» енергоблоку № 3 не може бути прийнято до уваги у зв`язку з тим, що це внутрішній службовий документ відповідача, який не був об`єктом розгляду на етапі укладення договору, та не має жодного відношення до обов`язків позивача щодо виконання договору. Умови п. 4.6. договору передбачають введення об`єкта в експлуатацію, а Технічне рішення визначає різні етапи введення об`єкта в експлуатацію: дослідну, промислову, зважаючи на що, відповідач займається грою слів з метою затягування процесу фінансового розрахунку.
Відповідачу не зрозуміла резолютивна частина рішення суду з обґрунтуванням стягнення з нього суми в розмірі 455 547,21 грн. за безпідставно набуте майно, хоча позиція суду з правовим обґрунтуванням чітко викладена на 20, 21 та 22 аркушах мотивувальної частини рішення суду першої інстанції.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні у справі матеріали, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Статтею 269 ГПК України унормовано, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 12.03.2019 між Державним підприємством “Національна атомна енергогенеруюча компанія “Енергоатом” в особі Відокремленого підрозділу “Южно-Українська атомна електрична станція” (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю “П`ята стража комплект” (підрядник) було укладено договір №12-03/19 (№20-123-11-19-05235 від 27.03.2019), за умовами якого підрядник, в межах договірної ціни, виконує на свій ризик власними силами і засобами, якісно і у встановлений договором термін, роботи за темою: “Енергоблок №3. Впровадження системи по збереженню працездатності та забезпеченню інформації в умовах проектних та запроектних аварій (“чорний ящик”). БМР, ПНР та постачання обладнання”, за кодом згідно Державного класифікатора продукції та послуг ДК 016:2010 (далі ДКПП):43.29. Обсяги робіт за договором визначаються відомістю обсягів poбіт (Додаток №4) (п.1.1 договору).
Відповідно п.1.2 договору підрядник здає, в обумовлені терміни, виконані роботи замовнику, за свій рахунок усуває дефекти, що виявилися в процесі виробництва робіт і в межах гарантійного терміну експлуатації. Замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконані роботи.
Згідно з п.1.4 договору вартість договору визначається протоколом узгодження договірної ціни (Додаток №1).
У відповідності до п.2.1 договору договірна ціна робіт, доручених до виконання підряднику складає: 2027255,09 грн, у т.ч.ПДВ 20% - 337875,85 грн, у тому числі:
- БМР: 749842,31 грн, в т.ч.ПДВ 20% - 124973,72 грн; 
- ПНР: 1276882,38 грн, в т.ч.ПДВ 20% - 212813,73 грн;
- постачання обладнання: 530,40 грн, в т.ч. ПДВ20% - 88,40 грн. Джерело фінансування: власні кошти ДП “НАЕК “Енергоатом”.
Відповідно до п.2.2 договору договірна ціна договору є динамічною та визначається відповідно до положень ДСТУ Б Д. 1.1-1:2013 “Правила визначення вартості будівництва”.
У відповідності до п.2.3 договору остаточна ціна договору визначається з урахуванням фактично виконаного обсягу робіт та фактичних витрат підрядника на придбання матеріальних pecypciв у порядку, визначеному умовами договору, але не може перевищувати договірної ціни, заявленої у договорі.
Згідно з п.п. 4.1, 4.1.1, 4.1.2 договору розрахунки за договором виконуються наступним чином:
- оплата за виконані роботи здійснюється замовником шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок підрядника після підписання сторонами довідки про вартість виконаних робіт за формою КБ-3, складену на підставі актів виконаних будівельних робіт за формою КБ-2В протягом 45 банківських днів. Підрядник складає акти виконаних poбіт у відповідності до визначеного в пункті 1 договору коду згідно ДКПП;
- оплата за поставлене обладнання здійснюється замовником шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок підрядника за кожну партію обладнання згідно з видатковою накладною на цю партію протягом 45 банківських днів з дати поставки. Датою поставки партії обладнання є дата накладної.
У відповідності до п.4.6 договору остаточний розрахунок за виконані роботи підрядником здійснюється після здачі об`єкта в експлуатацію. Замовник має право затримати кінцевий розрахунок за виконані роботи до усунення недоліків та дефектів, які виявлені при прийнятті об`єкту в експлуатацію.
Відповідно до п.5.1 договору підрядник гарантує відповідність якості робіт, які виконуються за договором вимогам проектної документації, нормативної документації для даного виду робіт i умовам договору.
Пунктом 9.8 договору сторонами узгоджено, що замовник зобов`язується прийняти від підрядника будівельні роботи та провести розрахунки на умовах даного договору.
Згідно з п.16.5 договору, він набуває чинності з дати підписання договору та скріплення його печаткою та діє до 30.12.2019.
У наступному сторонами було укладено додаткові угоди №1 від 08.07.2019 та №2 від 17.09.2019, якими внесено зміни до Розділу 3 договору “Термін виконання робіт” в п.3.1 та 3.2, а також в Додаток №3 “Графік виконання робіт”.
Додатковою угодою №3 до даного договору внесено зміни до вартості робіт у зв`язку коригуванням замовником проектно-кошторисної документації за ходом виконання робіт, на підставі випущеного у виробництво робіт нового локального кошторису №02-01-02/2 (замість локального кошторису №02-01-02), їх вартість було зменшено на суму 39343,61 грн у т.ч.ПДВ 20% - 6557,27 грн. Крім того було внесено зміни до п.2.1 договору, Додатку №1 “Протокол узгодження договірної ціни”, Додатку №2 “Договірна ціна”, Додатку №3 “Графік виконання робіт”, Додатку №4 “Відомість обсягів робіт”.
Відповідно до п.3 додаткової угоди №3 вартість робіт за договором, які належать виконати підряднику в 2019 році, складає - 1987911,48 грн у т.ч. ПДВ 20% - 331318,58 грн, визначається узгодженим сторонами розрахунком договірної ціни (Додаток №2 до цієї додаткової угоди).
На виконання даного договору позивач виконав та передав відповідачу роботи на загальну суму 1987911,48 грн, що підтверджується підписаними сторонами локальним кошторисом на придбання обладнання, меблів та інвентарю №02-01-03/1 (замість локального кошторису №02-01-03), локальним кошторисом на будівельні роботи №02-01-04/1 на електромонтажні роботи. Електротехнічна частина (замість кошторису №02-01-04), Відомістю ресурсів до локального кошторису №02-01-04/1, Актом №19-44735 від 25.09.2019, накладною-вимогою на відпуск (внутрішнє переміщення) матеріалів від 25.09.2019, Актом 19-69186 змонтованого підрядною організацією обладнання за 12.2019, Актом № Ак.12-11/2019-1 виконаних монтажних робіт від 12.11.2019, Актом №Ак.12-11/2019-2 виконаних монтажних робіт від 12.11.2019, Актом №Ак.14-11/2019-1 виконаних монтажних робіт від 14.11.2019, Актом №Ак.14-11/2019-2 виконаних монтажних робіт від 14.11.2019, Актом №Ак.14-11/2019-3 виконаних монтажних робіт від 14.11.2019, Актом №Ак.15-11/2019 виконаних монтажних робіт від 15.11.2019, Актом №Ак.15-11/2019-1 виконаних монтажних робіт від 15.11.2019, Актом №Ак.15-11/2019-2 виконаних монтажних робіт від 15.11.2019, Актом №Ак.15-11/2019-3 виконаних монтажних робіт від 15.11.2019, Актом №Ак.15-11/2019-4 виконаних монтажних робіт від 15.11.2019, Актом №Ак.20-11/2019-1 виконаних монтажних робіт від 20.11.2019, Актом №Ак.20-11/2019-2 виконаних монтажних робіт від 20.11.2019, Актом №Ак.20-11/2019-3 виконаних монтажних робіт від 20.11.2019, Актом №Ак.20-11/2019-4 виконаних монтажних робіт від 20.11.2019, Довідкою про вартість виконаних будівельних робіт та витрати за грудень 2019 року (КБ-3) на суму 1276882,38 грн від 27.12.2019, Довідкою про вартість виконаних будівельних робіт та витрати за грудень 2019 року (КБ-3) на суму 710498,70 грн від 27.12.2019, Актом №1 приймання виконаних будівельних робіт за грудень 2019 року (КБ-2в) на суму 710498,70 грн від 27.12.2019 та Актом №2 приймання виконаних будівельних робіт за грудень 2019 року (КБ-2в) на суму 1276882,38 грн від 27.12.2019.
Отже, остаточне виконання підрядником робіт за договором та прийняття їх замовником відбулось 27.12.2019, що підтверджується підписаними сторонами Довідками про вартість виконаних будівельних робіт та витрати за формою КБ-3 та Актами приймання виконаних будівельних робіт за формою КБ-2в.
13.08.2019 позивач листом за №1308/19-1 повідомив відповідача, що підприємством виконано підготовку до виконання робіт згідно договору №12-03/19 від 12.03.2019 (№20-123-11-19-05235 від 27.03.2019) та ПСД ЮАТ-100-ЭСТ-1 виданого замовником ВП ЮУ АЕС в виробництво. Згідно ПСД ЮАТ-100-ЭСТ1 та фактичним об`ємам та видами робіт на енергоблоці №3 виявлено розбіжності у проектно-кошторисній документації та фактичним обсягом робіт, у зв`язку з чим виклав прохання розглянути та узгодити питання недоліків проектно-кошторисної документації з проектною організацією ТОВ “ХПКІ “ТЕП-СОЮЗ”.
У наступному позивач листами вих.№1911/19-1 від 19.11.2019 та вих.№0612/19 від 06.12.2019 неодноразово повідомляв відповідача про необхідність прискорення вирішення питання щодо коригування проектно-кошторисної документації та про стан виконання своїх зобов`язань за договором.
16.12.2019 позивач звернувся до відповідача з листом №1612/19-1 до якого додав  Додаткову угоду №3 від 17.12.2019 з проханням підготувати додаткову угоду щодо продовження строку дії договору, у зв`язку з прийняттям низки технічних рішень, які потребують час для внесення змін у проектно-кошторисну документацію.
19.12.2019 відповідачем було направлено позивачу лист №29/22693, в якому містилось прохання направити на ім`я генерального директора ВП ЮУ АЕС Додаткову угоду до договору №12-03/19 від 12.03.2019 з відкоригованим Додатком №4 “Відомість обсягів робіт”, а саме: вилучити в повному обсязі Локальні кошториси 02-01-02 та 02-01-04, натомість долучити в повному обсязі Локальні кошториси 02-01-02/2 та 02-01-04/1.
В свою чергу, у відповідь на це звернення позивач 21.12.2019 листом №2112/19-1, повідомив відповідача, що у зв`язку з випущеними замовником у виробництво робіт локальними кошторисами (№02-01-04/1, №02-01-02/2, №2-3-1/СМиР- 019-1348/пнр), договірна ціна робіт згідно Додаткової угоди №3 до договору збільшується на суму (з урахуванням ПДВ 20%) - 455547,21 грн в т.ч. ПДВ 20% - 75924,54 грн.
Позивачем зазначено, що перераховані додаткові роботи, які включені в обсяги виконання робіт за Локальним кошторисом №02-01-04/1, технічно пов`язані з роботами по попередній процедурі закупівлі за технологією та послідовністю виконання, являються продовженням розроблених та втілених проектних рішень, виконуються в одних і тих же приміщеннях та на території. Тому, з метою забезпечення оптимальної організації, сумісності та технологічної послідовності виконання робіт по об`єкту “Енергоблок №3. Впровадження системи по збереженню працездатності по забезпеченню інформації в умовах проектних та за проектних аварій (“чорний ящик”). БМР, ПНР та постачання обладнання” та керуючись п.6 ч.2 ст.35 Закону України “Про публічні закупівлі”, виникла необхідність здійснити закупівлю додаткових poбіт у того самого постачальника ТОВ “П`ята стража комплект”.
Як зазначає позивач, відповідач усно відмовився від підписання Додаткової угоди №3 через збільшення суми договору, але з 24.12.2019 почав розглядати питання щодо можливості укладання додаткової угоди до договору без застосування електронної системи закупівель на предмет виконання додаткових робіт у зв`язку з випущенням у виробництво робіт нових локальних кошторисів №02-01-02/2 (замість локального кошторису №02-01-02) та №02-01-04/1 (замість локального кошторису №02-01-04), з урахуванням очікуваної вартості додаткових робіт на підставі розрахунку договірної ціни на суму 455547,21 грн з ПДВ (службова записка “Щодо погодження укладення додатково угоди” від 24.12.2019 №4601.03-3102).
Одночасно, відповідач усно запевнив позивача у позитивному результаті вирішення даного питання, підтвердивши намір укладання відповідної додаткової угоди стосовно виконання додаткових робіт на суму 455547,21 грн з ПДВ шляхом випуску у виробництво робіт локального кошторису №02-01-04/1 (замість локального кошторису №02-01-04). 
Більше того, відповідно до локального кошторису №02-01-04/1, виключеного з Додатку 4 “Відомість обсягів робіт” до Договору, позивач отримав давальницькі матеріали та обладнання (що є власністю суб`єкта господарювання відповідача), а також  працівники позивача допускались на АЕС для виконання зазначених робіт.
Позивач наполягає, що ним виконані роботи своєчасно, якісно, з дотриманням відповідних нормативних документів та умов договору, що підтверджують підписані обома сторонами технічні акти виконаних робіт у повному обсязі за договором відповідно до проекту та локальних кошторисів №02-01-02/2 (замість локального кошторису №02-01-02) та №02-01-04/1 (замість локального кошторису №02-01-04), акт про виконання робіт з монтажу обладнання ЧЯ та акт про виконання пусконалагоджувальних робіт обладнання ЧЯ, з урахуванням очікуваної вартості додаткових робіт, на підставі розрахунку договірної ціни на суму 455547,21 грн (з ПДВ). Будь-яких претензій та зауважень зі сторони відповідача щодо виконаних робіт не висловлювалось; змонтоване обладнання ЧЯ працює та використовується відповідачем. 
Позивач неодноразово письмово звертався до відповідача з листами (вих.№2901/20 від 29.01.2020, вх.№19-02/2020 від 19.02.2020, вих.№0303/20-1 від 03.03.2020) стосовно приведення у відповідність до вимог чинного законодавства України взаємовідносин з відповідачем, щодо укладення додаткової угоди до договору або нового договору на додаткові роботи, що були виконані відповідно до локального кошторису №02-01-04/1 (замість локального кошторису №02-01-04) на суму 455547,21 грн з ПДВ, з огляду на те, що позивач не має можливості здійснити в повному обсязі списання матеріально-технічних ресурсів відповідача, передбачених до використання позивачем у ході виконання poбіт, повернути кошти за закуплені для даного проекту матеріали, а також несе тягар зобов`язання щодо вжиття заходів щодо збереження майна, переданого йому відповідачем.
23.03.2020 відповідач надіслав на адресу позивача лист за вих.№29/5136, в якому запропонував вирішити питання, висвітлені у листах позивача від 19.02.2020 №19-02/2020 “щодо виконання договору” та від 03.03.2020 №0303/20-1 “щодо укладання договору” в судовому порядку відповідно до чинного законодавства України.
25.03.2020 позивачем було направлено відповідачу лист №25-03/2020-1 для погодження Акту звірки взаємних розрахунків станом на 25.03.2020, згідно з яким заборгованість відповідача перед позивачем становить 1  987 381,08 грн.
03.04.2020 відповідач направив на адресу позивача лист №05/5803, в якому повернув підписаний Акт звірки розрахунків станом на 25.03.2020, підтвердивши сальдо у сумі 1  987 381,08 грн на користь позивача.
Посилаючись на те, що станом на дату подання позову заборгованість за договором у сумі 1987381,08 грн відповідачем не сплачена, грошові кошти за виконання додаткових робіт на суму 455547,21 грн, не відшкодовані, позивач звернувся до господарського суду з даним позовом.

Колегія суддів погоджується з правомірним та обґрунтованим висновком господарського суду першої інстанції про задоволення заявлених Товариством позовних вимог, з огляду на таке. 
Відповідно до статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Згідно ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до змісту ст. 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові. 
У відповідності до ст. 839 ЦК України підрядник зобов`язаний виконати роботу, визначену договором підряду, із свого матеріалу і своїми засобами, якщо інше не встановлено договором. Підрядник відповідає за неналежну якість наданих ним матеріалу і устаткування, а також за надання матеріалу або устаткування, обтяженого правами третіх осіб.
Згідно з ст. 875 ЦК України за договором будівельного підряду підрядник зобов`язується збудувати і здати у встановлений строк об`єкт або виконати інші будівельні роботи відповідно до проектно-кошторисної документації, а замовник зобов`язується надати підрядникові будівельний майданчик (фронт робіт), передати затверджену проектно-кошторисну документацію, якщо цей обов`язок не покладається на підрядника, прийняти об`єкт або закінчені будівельні роботи та оплатити їх.
За правилами ч. 4   ст. 882 ЦК України, передання робіт підрядником і прийняття їх замовником оформляється актом, підписаним обома сторонами.
Статтею 173 ГК України передбачено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
У відповідності до ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання     відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.
Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до приписів статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно зі статтею 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
За приписами статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
За змістом статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
У відповідності до ч. 1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до ч. 2 ст. 614 ЦК України відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання. 
Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст.13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Згідно ст.ст. 73, 74 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 
За таких обставин обов`язок доведення факту повної та своєчасної оплати за виконані роботи закон покладає на замовника.
Судом установлено, і це підтверджується матеріалами справи та не заперечується відповідачем, що на виконання укладеного договору позивач виконав та передав відповідачу роботи на загальну суму 1987911,48 грн. 
За результатами перевірки обчисленого позивачем розрахунку основного боргу за договором №12-03/19 від 12.03.2019 судом установлено, що  відповідач здійснив лише часткову оплату за постачання обладнання по договору в розмірі 530,40 грн., що підтверджується карткою рахунку 361 за 12.03.2019 – 30.04.2020 та бухгалтерською довідкою Товариства №30-04/2020-1 від 30.04.2020, які позивачем зараховані в рахунок погашення заборгованості, і загальна сума заборгованості складає 1987381,08 грн (1987911,48 грн - 530,40 грн), яка на момент звернення до суду з цим позовом не погашена. Доказів належного виконання решти грошових зобов`язань за договором відповідач не надав, доводи позивача в частині порядку зарахування оплати виконаних позивачем робіт, не спростував.
За умовами п.п. 4.1.1 договору оплата за виконані роботи здійснюється замовником шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок підрядника після підписання сторонами довідки про вартість виконаних робіт за формою КБ-3, складену на підставі актів виконаних будівельних робіт за формою КБ-2В протягом 45 банківських днів.
Відповідно до п.п. 4.1.2 договору оплата за поставлене обладнання здійснюється замовником шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок підрядника за кожну партію обладнання згідно з видатковою накладною на цю партію протягом 45 банківських днів з дати поставки. Датою поставки партії обладнання є дата накладної.
Згідно з п. 4.6 договору остаточний розрахунок за виконані роботи підрядником здійснюється після здачі об`єкта в експлуатацію. Замовник має право затримати кінцевий розрахунок за виконані роботи до усунення недоліків та дефектів, які виявлені при прийнятті об`єкту в експлуатацію.
Відповідач, не заперечуючи проти факту виконання позивачем обумовлених договором робіт, стверджує, що строк оплати виконаних робіт та використаних матеріалів ще не настав згідно з п. 4.6 договору, оскільки на даний час об`єкт в експлуатацію не прийнятий замовником.
Суд першої інстанції обґрунтовано визнав таку позицію відповідача помилковою, виходячи з наступного.
Згідно з  ч.1 ст.212 ЦК України особи, які вчиняють правочин, мають право обумовити настання або зміну прав та обов`язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина).     
Однак, з огляду на положення ст.ст.212, 251, 252 ЦК України, введення об`єкта в експлуатацію не є тією подією, яка має неминуче настати зі спливом певного періоду, а тому не може бути відкладальною умовою та не створює для сторін цивільних прав та обов`язків щодо визначення строку оплати фактично виконаних робіт.
Вказівка в договорі на те, що остаточний розрахунок має бути виконаний після здачі (введення) об`єкту в експлуатацію, не є встановленням строку виконання зобов`язання відповідачем, з огляду на наступне.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.252 ЦК України, строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. 
Умовами п.п.4.1.1, 4.1.2 договору чітко визначено певний строк виконання зобов`язання (протягом 45 банківських днів від дати підписання сторонами довідки про вартість виконаних робіт за формою КБ-3, складеної на підставі актів виконаних будівельних робіт за формою КБ-2В), протягом якого відповідач повинен був розрахуватися з позивачем.
Така подія як введення об`єкта в експлуатацію не може розцінюватись як така, що має неминуче настати. Тим більше, що реалізація вказаної умови залежить цілком лише від замовника, який не надав суду жодних пояснень, що саме унеможливлює введення об`єкту в експлуатацію та не надав жодних доказів вчинення дій на виконання п.4.6 договору. Тому, бездіяльність замовника з цього питання правильно розцінена місцевим судом як намагання ухилитись від оплати виконаних підрядником робіт. 
Отже, до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення п.п.4.1.1, 4.1.2 договору, а перебіг строку оплати має обчислюватись з дати підписання сторонами довідки про вартість виконаних робіт за формою КБ-3, складеної на підставі актів виконаних будівельних робіт за формою КБ-2В.
Відповідні довідки про вартість виконаних робіт за формою КБ-3, складені на підставі відповідних Актів виконаних будівельних робіт за формою КБ-2В, підписані сторонами 27.12.2019, тому обов`язок з їх оплати мав бути виконаний відповідачем до 03.03.2020 включно (27.12.2019 + 45 банківських днів). 
Таким чином, судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідач не спростувавши за допомогою законодавчо встановлених засобів доказування факту невиконання свого договірного обов`язку щодо своєчасної оплати вартості виконаних підрядних робіт, не надав суду належних доказів проведення остаточного розрахунку, у зв`язку з чим прострочений борг відповідача перед позивачем в сумі 1  987 381,08   грн. обґрунтовано визнано судом першої інстанції таким, що підлягає стягненню.
За прострочення виконання грошового зобов`язання позивач нарахував відповідачеві на підставі п. 10.9 договору пеню за період з 04.02.2020 по 30.04.2020 у розмірі 97 354,45 грн. та на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України 3% річних за період з 04.02.2020 по 30.04.2020 у розмірі 14 211,14 грн. та за період з лютого по березень 2020 року втрати від інфляції в розмірі 9 936,91 грн.
Частиною 1 ст.230 ГК України, встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
У відповідності до ч.1 ст.550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.
Пунктом 3 ч.1 ст.611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.
Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч.ч.1, 3 ст.549 ЦК України).
Пунктом 10.9 договору встановлено, що у разі невиконання замовником своїх зобов`язань щодо оплати виконаних робіт при наявності фінансування дирекцією ДП НАЕК, замовник на вимогу генерального підрядника зобов`язаний сплатити останньому пеню у розмірі 0,1% від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.
Разом з тим, статтею 3 Закону України “Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань” передбачено, що розмір пені за несвоєчасне виконання зобов`язань не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який стягується пеня. 
Таким чином, оскільки факт порушення встановленого умовами договору підряду строку виконання грошового зобов`язання з боку відповідача є встановленим, і останнім не спростовано, то, відповідно, і вимога позивача про стягнення з відповідача пені,  є обґрунтованою.
Судом першої інстанції правильно встановлено, що у зв`язку з несвоєчасною оплатою виконаних робіт по договору право позивача, за захистом якого останній звернувся до суду, слід вважати порушеним з 04.03.2020, а тому правомірним є нарахування пені за період з 04.03.2020 по 30.04.2020. За результатами здійсненого розрахунку судом установлено, що розмір згаданої пені складає 62445,03 грн. В частині стягнення пені у сумі 34909,42 грн слід відмовити у зв`язку з відсутністю правових підстав для її нарахування.
Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Здійснивши перерахунок розміру 3% річних з урахуванням дати прострочки з 04.03.2020 судом першої інстанції правильно визначено, що за період з 04.03.2020 по 30.04.2020. розмір 3% річних становить 9448,21 грн., а у задоволенні позову в частині стягнення 3% річних у сумі 4762,93 грн, слід відмовити.
Відповідно до Рекомендацій Верховного Суду України щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладених у листі №62-97р. від 03.04.1997, індекс інфляції є змінною величиною, позивач, який бажає стягнути збитки з урахуванням цього індексу, повинен у кожному конкретному випадку подати господарському суду обґрунтований розрахунок відповідної суми. При здійсненні розрахунку індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс інфляції розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць. Індекс інфляції (індекс споживчих цін) – це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, який визначається виключно Держкомстатом і його найменший період визначення становить місяць, а тому прострочка платежу за менший період не тягне за собою нарахування інфляційних втрат, а розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що мала місце на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Держкомстатом, за період прострочки. Розрахунки індексу інфляції за квартал, період з початку року і т. п. проводяться “ланцюговим” методом, тобто шляхом множення місячних (квартальних і т.д.) індексів (наказ Держкомстату №265 від 27.07.2007 “Про затвердження Методики розрахунку базового індексу споживчих цін”). 
Перевіривши обчислений позивачем розрахунок втрат від інфляції суд правильно  встановив, що оскільки найменший період визначення інфляційних становить місяць, то прострочка платежу за менший період не тягне за собою нарахування інфляційних втрат, а розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що мала місце на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений.
Оскільки прострочка відповідачем боргу у розмірі 1  987 381,08 грн почалась з 04.03.2020, то суд правомірно визнав безпідставним нарахування інфляційних втрат за лютий, березень 2020 року та відмовив у задоволенні позову в цій частині.
Також судом установлено, і відповідачем не заперечується, що роботи по монтажу обладнання ЧЯ та пуско-налагоджувальні роботи на обладнанні ЧЯ виконані позивачем у повному обсязі, відповідно до Локального кошторису №02-01-02/2, а їх вартість дійсно становить 455547,21 грн (з ПДВ).
Так, складені та підписані технічними службами відповідача Акт АК.3.0011.7746 від 25.11.2019 “О выполнении работ по монтажу оборудования ЧЯ” з додатком та Акт АК.3.0011.7758 від 29.11.2019 “О выполненных пусконаладочных работ оборудования ЧЯ” з додатком свідчать про повне виконання позивачем вказаних робіт.
У службовій записці від 24.12.2019 на адресу генерального директора АЕС, технічними службами АЕС (Служба модернізації та реконструкції) зазначено, що у зв`язку з коригуванням проектно-кошторисної документації за ходом виконання робіт, на підставі випущених у виробництво робіт нових локальних кошторисів №02-01-02/2 (натомість локального кошторису №02-01-02), та №02-01-04/1 (натомість локального кошторису №02-01-04), очікувана вартість додаткових робіт, на підставі розрахунку договірної ціни, складає 455547,21 грн з ПДВ. 
За змістом частини другої статті 215 ЦК України нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, є недійсним незалежно від наявності чи відсутності відповідного рішення суду. Однак це не виключає можливості подання та задоволення позову про визнання нікчемного правочину (господарського договору) недійсним.
Разом з тим, суд першої інстанції цілком слушно виходив із того, що за умови недосягнення сторонами згоди щодо усіх істотних умов та відсутності факту підписання сторонами додаткової угоди до договору підрядних робіт, якою вартість робіт була б збільшена на суму 455547,21 грн з ПДВ, не можна вважати таку угоду укладеною та, відповідно, визнавати її нікчемною чи недійсною і застосовувати наслідки нікчемності правочину.
В той же час, оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia (“суд знає закони”) з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.
Велика Палата Верховного Суду зазначає, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту (рішення ВП ВС від 04.12.2019 справа № 917/1739/17, від 26.06.2019 справа № 587/430/16-ц, від 12.06.2019 справа № 487/10128/14-ц, від 11.09.2019 справа № 487/10132/14-ц, від 04.09.2019 справа № 265/6582/16-ц).
Частиною 8 статті 181 Господарського кодексу України передбачено, що у разі, якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся), та якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами Цивільного кодексу України.
З огляду на те, що відповідачем було набуте майно за результатом виконаних позивачем підрядних робіт, однак без достатніх на це правових підстав, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого та правомірного висновку, що виниклі між сторонами правовідносини в цій частині регулюються нормами глави 83 ЦК України.
Відповідно до положень ч.1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Частина 3 ст. 1212 ЦК України визначає, що положення цієї глави застосовуються також: до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним, правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.
Отже, згідно з приписами ч.1 ст.1212 Цивільного кодексу України виникнення зобов`язання із безпідставного збагачення передбачає одночасне настання таких умов:  набуття або збереження майна, тобто особа набуває нові цінності, збільшує
кількість та вартість належного їй майна або зберігає майно, яке неминуче мало б
вибути із її володіння; таке набуття або збереження майна відбувається за рахунок іншої особи, тобто внаслідок втрати або недоотримання цього майна іншою особою – потерпілим; відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок потерпілого.
Таким чином, норма ст.1212 Цивільного кодексу України регулює випадки набуття майна або його збереження за відсутності належних правових підстав для такого набуття.
Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).
Тобто, загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.
Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.
Таким чином, у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення статті 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Наведений правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23.01.2020 у справі №910/3395/19, від 23.04.2019 у справі №918/47/18, від 01.04.2019 у справі №904/2444/18.
Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, між ними не укладалась Додаткова угода до договору №12-03/19 від 12.03.2019 на збільшення вартості додаткових робіт на суму 455547,21 грн з ПДВ, у зв`язку з коригуванням проектно-кошторисної документації, на підставі випущених у виробництво робіт нових локальних кошторисів №02-01-02/2 (натомість локального кошторису №02-01-02), та №02-01-04/1 (натомість локального кошторису №02-01-04). 
Підрядні роботи виконувались позивачем за власні кошти, придбані матеріали та обладнання, яке було встановлено на об`єктах відповідача.
За таких обставин, суд прийшов до обґрунтованого висновку, що відповідач за рахунок позивача набув, зберігає та використовує майно (результати робіт за темою: “Енергоблок №3. Впровадження системи по збереженню працездатності та забезпеченню інформації в умовах проектних та за проектних аварій (“чорний ящик”). БМР, ПНР та постачання обладнання”) без достатніх правових підстав.
Відповідно до ч.1 ст.75 ГПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованих підстав вважати їх недостовірними або визнаними у зв`язку з примусом.
Відповідно до норм статті 1213 Цивільного кодексу України, набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна. У разі, якщо позивачу неможливо повернути в натурі безпідставно набуте відповідачем майно визначене родовими ознаками, зокрема, сировину, відшкодуванню підлягає його вартість, яка визначається на момент розгляд) судом справи про повернення майна.
Вищевказане означає, що поверненню підлягає саме та індивідуально визначена річ, яку набув або зберіг набувач, або така ж кількість родових речей тієї ж якості. Якщо повернути безпідставно набуте майно в натурі неможливо (внаслідок його використання, знищення, загублення або передачі його набувачем третій особі тощо), набувач зобов`язаний відшкодувати потерпілому вартість такого майна. Тобто, відшкодування вартості безпідставно набутого майна відбувається в тих випадках, коли майно зазнало суттєвих змін чи воно є повністю/частково спожитим, використаним, знищеним, що унеможливлює його повернення потерпілому в тому вигляді, в якому воно існувало на момент набуття його відповідачем.
У даному випадку, в силу характеру здійснених позивачем підрядних робіт, в результаті яких відповідач і набув спірне майно, більша частина будівельних матеріалів була одразу спожита і тепер є невід`ємним  поліпшенням об`єкту відповідача. 
Що стосується іншого устаткування та обладнання, яке було придбано позивачем та встановлено на об`єкті відповідача, то його відділення та повернення позивачу в натурі призведе до неможливості використання відповідачем всього об`єкту в цілому, а устаткування та обладнання є необхідними для його повноцінного функціонування. Станом на дату розгляду справи, сторони не заперечують того, що фактично відокремити та повернути позивачу витрачені на об`єкті комплектуючі матеріали, закуплене та установлене обладнання без їх знищення або знецінення неможливо.
Відповідач не заперечує того, що він фактично обліковує у себе набуте майно та користується результатами проведених позивачем підрядних робіт на об`єкті, який фактично належить відповідачу.
Тобто, у відповідача, фактично, відбувся приріст майна без достатньої на це правової підстави, яке наразі перебуває у його власності та не може бути повернуте позивачу в натурі.
За таких обставин, господарський суд першої інстанції правомірно стягнув з відповідача вартість робіт та матеріалів на суму 455547,21 грн.
Викладені в апеляційній скарзі доводи відповідача колегія суддів не бере до уваги, з огляду на таке.
Посилання скаржника на те, що господарський суд першої інстанції не прийняв до уваги долучене до матеріалів справи Технічне рішення про ввід в дослідну експлуатацію системи «чорний ящик» енергоблоку № 3, не може бути прийнято до уваги з огляду на те, що це внутрішній службовий документ відповідача, який не був об`єктом розгляду на етапі укладення договору, і скаржником не обґрунтовано та не доведено, що він має відношення до обов`язків позивача щодо виконання умов договору. Крім того, із змісту цього Технічного рішення випливає, що визначення остаточної дати введення даного об`єкту в експлуатацію є неможливим, оскільки залежить від різних показників та прийняття відповідних рішень на кожному такому етапі введення в експлуатацію відповідачем та третіми особами (ДІЯРУ), що не передбачене умовами основного договору.
Безпідставним слід визнати також твердження скаржника, що резолютивна частина оскаржуваного рішення господарського суду викладена не зрозуміло і викликає труднощі для розуміння, оскільки в резолютивній частині судового рішення відповідно до вимог ст. 238 ГПК України чітко зазначено висновок суду про часткове задоволення позову та які саме грошові суми підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.
Водночас, в будь-якому випадку відповідач не позбавлений можливості звернутися до господарського суду з заявою в порядку ст. 245 ГПК України про роз`яснення судового рішення.
Інші доводи скаржника, що викладені в апеляційній скарзі, не заслуговують на увагу, оскільки з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом, не впливають на правильність вирішення спору по суті та остаточний висновок. 
За змістом статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.
ЄСПЛ у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоч пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може різнитися залежно від характеру рішення. У справі «Трофимчук проти України» ЄСПЛ також зазначив, що хоч пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у контексті конкретних обставин справи.
Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Устименко проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нелюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Повноваження вищих судів мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного й обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення.
Неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права чи порушення норм процесуального права при вирішенні даного спору по суті, судом апеляційної інстанції не встановлено, а тому безпредметне посилання скаржника  в цій частині не приймається до уваги.
З урахуванням наведених правових положень та встановлених обставин даної справи, колегія суддів вважає доводи викладені скаржником в апеляційній скарзі необґрунтованими, оскільки вони спростовуються зібраними по справі доказами та не відповідають вимогам закону, що регулює спірні правовідносини. За таких обставин колегія суддів не знаходить законних підстав для повного чи часткового задоволення вимог апеляційної скарги. 
Враховуючи викладене та беручи до уваги унормовані статтею 269 ГПК України межі перегляду справи в суді апеляційної інстанції, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було повно та всебічно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, надано їм належну правову оцінку та винесено рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, що дає підстави для залишення його без змін.
З огляду на те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає то в порядку  ст. 129 ГПК України судові витрати зі сплати судового збору за подання та розгляд апеляційної скарги в сумі покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 253, 269, 270, 275, 276, 281-284 ГПК України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Миколаївської області від 17 листопада 2020 року у справі № 915/650/20 залишити без змін, а апеляційну скаргу Державного підприємства “Національна атомна енергогенеруюча компанія “Енергоатом” в особі Відокремленого підрозділу “Южно-Українська атомна електрична станція" - без задоволення.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Повна постанова складена 13.05.2021.

Головуючий  суддя:                                                                       Бєляновський В.В.

          Судді:                                                                                     Богатир К.В.

                                                                                                          Філінюк І.Г.