П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

        09 червня 2021 року                                                                                                  місто Київ 
 
Єдиний унікальний номер справи 373/612/20
Номер провадження  22-ц/824/8819/2021
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача -  Вербової І.М.,  суддів Головачова Я. В., Шахової О. В., 
 
за участю секретаря судового засідання - Яворської А. А.,
 
вивчивши апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 23 березня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Опанасюка І. О., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту окремого проживання та визнання особистою приватною власністю майна, набутого за час окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, 
в с т а н о в и в :
 
У травні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 про визнання об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 наступне нерухоме майно: житловий будинок із надвірними будівлями та спорудами загальною площею 100,20 кв.м, жилою площею 62,60 кв.м, розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; земельну ділянку площею 0,0498 га, кадастровий номер 3211000000:01:057:0043, із цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 ; житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_2 ; про визнання за ОСОБА_1 , в порядку поділу майна, право власності на: Ѕ частину житлового будинку із надвірними будівлями та спорудами загальною площею 100,20 кв.м, жилою площею 62,60 кв.м, розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; Ѕ частину земельної ділянки площею 0,0498 га, кадастровий номер 3211000000:01:057:0043, із цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 ; Ѕ частину житлового будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_2 .
 
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ОСОБА_3 проживала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 з 29 серпня 1981 року по 16 січня 2020 року. 
 
Фактично шлюбні стосунки між нею та відповідачем були припинені у 2010-2011 роках за ініціативи відповідача.
 
За час сумісного проживання у шлюбі спільною працею і за кошти, нажиті у шлюбі, сторонами було нажито нерухоме майно, право власності на яке у шлюбі було оформлене на ім`я ОСОБА_2 .
 
 В період з 1985 по 1986 роки подружжя збудували житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, розташований по АДРЕСА_1 , загальною площею 100,20 кв.м. 
 
03 квітня 2006 року було придбано земельну ділянку площею 0,1000 кв.м із цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, розташовану по АДРЕСА_2 після чого, на ній було розпочато будівництво житлового будинку із господарськими і надвірними спорудами, яка в подальшому була поділена на дві окремі земельні ділянки: площею 0,0502 га кадастровий номер 3211000000:01:057:0042 та площею 0,0498 га кадастровий номер 3211000000:01:057:0043.
 
27 червня 2012 року земельна ділянка з кадастровим номером 3211000000:01:057:0042 була подарована ОСОБА_4 , а на земельній ділянці з кадастровим номером 3211000000:01:057:0043 в період з 2007 року по 2011 рік подружжя збудувало будинок, в якому відповідач проживає з 2011 року, та який було введено в експлуатацію 24 грудня 2019 року.
 
Враховуючи вищенаведене, позивач вважає, що її позовні вимоги підлягають задоволенню.
 
У липні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області з позовом до  ОСОБА_1 про встановлення факту окремого проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, у період з червня 2010 року по лютий 2020 року; визнання права власності ОСОБА_2 на 77,515% житлового будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , на земельній ділянці за кадастровим номером 3211000000:01:057:0043.
 
Зустрічні позовні вимоги обґрунтовано тим, що протягом 2011-2019 років ОСОБА_2 за власні кошти здійснював добудову житлового будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, розташованими за адресою: АДРЕСА_2 , на земельній ділянці з кадастровим номером 3211000000:01:057:0043. 
 
З кінця 2011 року в будинку стала проживати донька сторін по справі - ОСОБА_5 , яка допомагала ОСОБА_2 в добудові зазначеного будинку.
 
З серпня по грудень 2011 року ОСОБА_2 за власні кошти, та кошти взяті в борг у ОСОБА_6 , замовив виготовлення робочого проекту газопостачання житлового будинку та проведення робіт по облаштуванню внутрішньої мережі газопостачання вищевказаного будинку. 
 
 В березні 2012 року ОСОБА_2 було укладено договір з ПАТ «АЕС Київобленерго» про постачання електричної енергії.
 
 Так, після закінчення будівництва будинку ОСОБА_2   було подано декларацію про готовність об`єкта до експлуатації щодо об`єкта будівництва «Будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами», яка була зареєстрована 24 грудня 2019 року за номером КС 181193582359. 
 
Позивач за зустрічним позовом зазначає, що за час окремого проживання, у період з червня 2010 року по грудень 2019 року ним було завершено будівництво вищевказаного будинку та витрачено для цього особисті кошти в сумі 221 157 грн. 
 
Позивач за зустрічним позовом не заперечує, що кошти які були витрачені на будівництво будинку до червня 2010 року (180 763 гривень) є спільною сумісною власністю подружжя, а тому кожний з них має право на Ѕ частину цих коштів. 
 
Враховуючи вищенаведене, позивач за зустрічним позовом вважає, що його позовні вимоги підлягають задоволенню.
 
Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 23 березня 2021 року (т. ІІ а.с. 78-88) позов ОСОБА_1 , задоволено частково, визнано об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 наступне нерухоме майно: житловий будинок із надвірними будівлями та спорудами загальною площею 100,20 кв.м, жилою площею 62,60 кв.м, розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; земельну ділянку площею 0,0498 га, кадастровий номер 3211000000:01:057:0043, із цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 ; житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_2 .
 
Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину житлового будинку із надвірними будівлями та спорудами загальною площею 100,20 кв.м, жилою площею 62,60 кв.м, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину земельної ділянки площею 0,0498 га, кадастровий номер 3211000000:01:057:0043, із цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 .
 
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 22,485% будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_2 , що відповідає частці 22,5/100.
 
Зустрічний позов ОСОБА_2 , задоволено частково, встановлено факт окремого проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, у період з 01 жовтня 2010 року по 18 лютого 2020 року.
 
Визнано за ОСОБА_2 право власності на 77,515% житлового будинку садибного типу з гоподарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_2 , що відповідає частці 77,5/100.
 
Не погоджуючись з вищевказаним рішенням суду в частині визнання за ОСОБА_3 права власності на 22,485 % будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , що відповідає частці 22,5/100 та в частині визнання за ОСОБА_2 права власності на 77,515 % вказаного будинку, що відповідає частці 77,5/100, 19 квітня 2021 року ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу у якій, просила рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 23 березня 2021 року скасувати у вказаних частинах, та ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_3 , задовольнити, визнавши за нею право власності на Ѕ частину житлового будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 . Зустрічний позов ОСОБА_2 , задовольнити частково, визнавши за ним право власності на Ѕ частину житлового будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 . В іншій частині рішення суду, залишити без змін.
 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що з 2008 року спільними зусиллями та грошовими коштами, подружжя розпочало будівництво спірного житлового будинку із надвірними будівлями та спорудами. За час сумісного проживання у шлюбі подружжям у 2007 році були придбані всі основні будівельні матеріали.
 
Скаржник зазначає, що станом на 01 жовтня 2010 року спірний житловий будинок із надвірними будівлями і спорудами було збудовано та за своїм функціональним призначенням, вказаний будинок був готовий до використання. У зазначений період, до будинку лише не було підключено газопостачання, що було зроблено у 2011 році, коли сторони фактично припинили спільне проживання у шлюбі. Вказані обставини були підтверджені показами свідків, які не були взяті до уваги судом першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення.
 
На думку скаржника, зведений кошторисний розрахунок вартості будівництва житлового будинку із надвірними і господарськими спорудами, наданий відповідачем за первісним позовом, не може вважатися належним, достовірним та достатнім доказом понесення відповідачем витрат на будівництво спірного будинку, оскільки їх розмір визначено довільно, без врахування вартості будівельних матеріалів і робіт по будівництву надвірних і господарських споруд, що було здійснено за час сумісного проживання сторін у шлюбі. Крім того, у вказаному розрахунку відсутні дані про те, які документи були надані спеціалісту для визначення вартості будівельних робіт, не зазначено чи проводився огляд об`єкту спеціалістом та не вказано технічні характеристики збудованих житлового будинку та гаражу.
 
Скаржник зазначає, що в оскаржуваному рішенні відсутня оцінка Декларації про готовність об`єкта до експлуатації КС 181193582359 щодо об`єкта будівництва, з урахуванням доводів позивача за первісним позовом.
 
07 жовтня 2020 року судом першої інстанції було зобов`язано ОСОБА_2 надати суду для огляду технічний паспорт на будинок, про який зазначено у вищевказаній декларації, проте вказаний обов`язок ОСОБА_2 так і не виконав.
 
Скаржник зазначає, що та обставина, що право власності на спірний будинок із надвірними будівлями та спорудами була проведена відповідачем за первісним позовом в період його окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин з нею, не є безумовним свідченням набуття ним права власності на 77,515 % цього будинку. 
 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 17 травня 2021 року, відкрито апеляційне провадження за поданою апеляційною скаргою, надано строк для подачі відзиву.
 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 17 травня 2021 року закінчено проведення підготовчих дій, справу призначено до розгляду у судовому засіданні  з повідомленням учасників справи.
 
26 травня 2021 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу з відповідними підтвердженнями по направлення його скаржнику.
 
З вказаного відзиву вбачається, що відповідач за первісним позовом не погоджується з доводами апеляційної скарги та просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення суду, без змін.
 
Відповідач за первісним позовом зазначає, що покази свідків на які скаржник посилається у своїй апеляційній скарзі, не є належними, достатніми та достовірними доказами, на підставі яких можна встановити обсяг та вартість придбаних будівельних матеріалів.
 
Відповідач за первісним позовом зазначає, що станом на осінь 2011 року у спірному будинку були збудовані лише стіни та дах, не було здійснено внутрішніх опоряджувальних робіт, не було підведено газопостачання та електропостачання. Крім того, спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами у більшій частині був збудований за час окремого проживання сторін у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.
 
На думку ОСОБА_2 , твердження скаржника про те, що зведений кошторисний розрахунок вартості будівництва не є належним доказом у справі, є безпідставним.
 
У судовому засіданні скаржник та її представник - адвокат Поліщук М. А. підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити з підстав, зазначених у ній.
 
Представник відповідача за первісним позовом - адвокат Стрілець О. А. заперечувала проти доводів апеляційної скарги та просила залишити її без задоволення, а оскаржуване судове рішення, без змін.
 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши доводи та заперечення учасників справи, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність  підстав для її задоволення, виходячи з наступного.
 
Виходячи зі змісту частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Так, оскільки рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 23 березня 2021 року оскаржується лише в частині визнання права власності на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами розташований за адресою: АДРЕСА_2 , то виходячи з ч. 1 ст. 367 ЦПК України, переглядається оскаржуване рішення лише в зазначеній частині.
 
Визнаючи за ОСОБА_2 77,515 %, а за ОСОБА_3 22,485 % будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , суд першої інстанції виходив з розміру вкладу сторін у вказаний будинок, що підтверджується зведеним кошторисним розрахунком вартості будівництва житлового будинку. 
 
Колегія суддів не погоджується з вищевказаним висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.
 
Судом встановлено, що 29 серпня 1981 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 зареєстровано шлюб (т. І а.с. 16).
 
03 квітня 2006 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянку з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташована у АДРЕСА_2 (т. І а.с. 27).
 
09 квітня 2008 року ОСОБА_2 було отримано дозвіл на виконання будівельних робіт по будівництву: індивідуального житлового будинку та будівництву господарських споруд по АДРЕСА_2 (т. І а.с. 137).
 
18 серпня 2011 року між Філією «Газ-Техніка» ПАТ «Київоблгаз» та ОСОБА_2 укладено договір № 004153 на здійснення проектних та будівельних робіт згідно умов якого, виконавець прийняв на себе зобов`язання по виконанню робіт з проектування та будівництва об`єкту: газифікація будинку, який знаходиться за адресою:  АДРЕСА_2 (т. І а.с. 149-150).
 
Згідно Зведеного кошторисного розрахунку вартості будівництва житлового будинку по АДРЕСА_2 , будівельні (будівельно-монтажні та пусконалагоджувальні) роботи становлять 180 753 грн. (т. І а.с. 164-173).
 
26 березня 2012 року між  ОСОБА_2   та ПАТ «АЕС Київобленерго» укладено договір № 200905003 про користування електричною енергією за адресою: АДРЕСА_2 (т. І а.с. 157-159).
 
Рішенням Переяслав - Хмельницького суду Київської області від 16 січня 2020 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , розірвано (т. І а.с. 17).
 
Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 23 березня 2021 року встановлено факт окремого проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, у період з 01 жовтня 2010 року по 18 лютого 2020 року, у вказаній частині зазначене рішення сторонами не оскаржується.
 
24 грудня 2019 року було зареєстровано Декларацію КС 181193582359 про готовність об`єкта до експлуатації, щодо будинку по АДРЕСА_2 (т. І а.с. 118-120), а 01 червня 2020 року право власності на вказаний будинок було зареєстровано за ОСОБА_2 (т. І а.с. 121-124).
 
Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
 
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
 
Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
 
Як вбачається з приписів частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
 
Згідно частин шостої та сьомої статті 57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.
            
У пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.
 
Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, у квітні 2006 року подружжям ОСОБА_1 було придбано земельну ділянку з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташовану у АДРЕСА_2 .
 
У 2007 році за спільні кошти подружжям були придбані будівельні матеріали, а починаючи з 2008 року подружжя розпочало на вищевказаній земельній ділянці будівництво житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами. 
 
Вказаний будинок було введено в експлуатацію лише у грудні 2019 року, а у червні 2020 року право власності на вказаний будинок зареєстровано за ОСОБА_2 .
 
Разом з тим, хоча спірний будинок був введений в експлуатацію та зареєстрований ОСОБА_2 на своє ім`я після припинення подружніх відносин з ОСОБА_3 , проте побудований він був за спільні кошти та під час спільного проживання сторін у шлюбі.
 
Підстави вважати, що готовність спірного будинку з надвірними будівлями та спорудами станом на 2010 рік не дозволяла здійснювати їх використання за своїм функціональним призначенням, відсутні.
 
Крім того, колегія суддів бере до уваги пояснення ОСОБА_3 про те, що на будівництво спірного будинку з господарськими будівлями та спорудами сторонами, у час спільного проживання, були використані, зокрема, кредитні кошти, за кредитними договорами оформленими на ОСОБА_2 на які була надана згода дружини. Пізніше, отримані у банку кредитні кошти, подружжям було повернуто. 
 
Доказів же того, що частина коштів вкладених у будівництво спірного будинку з господарськими будівлями та спорудами належала ОСОБА_2 на праві його особистої власності, матеріали справи не містять.
 
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, розташований по АДРЕСА_2 , є об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , а відтак, виходячи з положень статті 70 СК України, він підлягає поділу між сторонами у рівних частках. 
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції помилково послався на наявний в матеріалах справи зведений кошторисний розрахунок вартості будівництва, як доказ понесення особисто ОСОБА_2 витрат на будівництво спірного будинку у сумі 221 157 грн. та доказ понесення витрат подружжям на його будівництво у сумі 180 763 грн., виходячи з наступного.
Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т. І а.с. 121-124) на земельній ділянці розташованій по АДРЕСА_2 розміщені: 1А - житловий будинок; над А1 - мансарда житлова; а2 - тамбур; а3 - ганок; а4 - лоджія; а5 - лоджія; Б1 - гараж; Б2- погріб; Б3 - літня кухня; В1 - убиральня; 1 - огорожа; 2 - ворота. Разом з тим, зведений кошторисний розрахунок вартості будівництва (т. І а.с. 164-173) містить вартість будівельних робіт лише щодо житлового будинку та гаражу, проте вартість будівництва інших надвірних та господарських споруд, не зазначено.
Таким чином, вищевказаний зведений кошторисний розрахунок вартості будівництва житлового будинку з надвірними і господарськими спорудами не можна вважати належним доказом понесення ОСОБА_2 витрат на будівництво спірного будинку з надвірними будівлями та спорудами.
Як вбачається із декларації про готовність об`єкта до експлуатації, дата закінчення будівництва - 2011 рік. Крім того, як зазначають сторони по справі, з кінця 2011 року їх спільна донька почала проживати у спірному будинку, таким чином, відсутні підстави вважати, що станом на осінь 2011 року у спірному будинку були збудовані лише стіни та дах, як зазначає відповідач за первісним позовом.
Таким чином, доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції, оскаржуване рішення не можна назвати у повній мірі законним та обґрунтованим в розумінні ст. 263 ЦПК України, у зв`язку з чим колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для  задоволення апеляційної скарги.
 
Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
 
Відповідно до приписів ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,- 
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
 
Рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 23 березня 2021 року в частині визнання за ОСОБА_3 права власності на 22,485 % будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , що відповідає частці 22,5/100 та в частині визнання за ОСОБА_2 права власності на 77,515 % вказаного будинку, що відповідає частці 77,5/100 - скасувати та ухвалити нове судове рішення наступного змісту.
 
Визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину житлового будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 .
 
Визнати за  ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину житлового будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 . 
 
            Рішення суду в частині вирішення зустрічних позовних вимог про визнання особистою приватною власністю майна, набутого за час окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин - скасувати та відмовити в позові в цій частині.
 
            В решті рішення щодо зустрічного позову - залишити без змін.
 
Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) судовий збір у сумі 1 685 грн. 82 коп.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 10 червня 2021 року.

Суддя-доповідач:                                                                           І.М. Вербова

Судді:                                                                                                           Я. В. Головачов 

                                                                                                                  О. В. Шахова