Справа № 161/3772/20 	Головуючий у 1 інстанції: Плахтій І. Б. 	
Провадження № 22-ц/802/431/21  Категорія: 80 	  Доповідач: Федонюк  С. Ю.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
28 квітня 2021 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Федонюк С. Ю.,
суддів - Здрилюк О.І., Осіпука В.В.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного професійно-технічного навчального закладу "Луцьке вище професійне училище" про стягнення невиплаченої заробітної плати, безпідставно знятої доплати та стягнення моральної шкоди, завданої незаконним звільненням, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 ,  на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 грудня 2020 року,

                                        В С Т А Н О В И В:

В березні 2020 ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що на виконання рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06.12.2011 р. його було поновлено на роботі на посаді майстра виробничого навчання з 29.04.2011 року. Відповідно до наказу № 36-к від 28.03.2012 року його звільнено з ДПТНЗ «Луцьке вище професійне училище». Вказував, що за період перебування в трудових відносинах з відповідачем йому не нараховано та не виплачено заробітної плати за період з 29.04.2011 р. по 28.03.2012 р. та завдано значних моральних збитків.  
Вважав, що відповідачем безпідставно знято з нього доплату з 01.04.2009 р. в розмірі 30 % посадового окладу за зварювальні роботи в гуртожитку на підставі наказу № 39-к від 26.03.2009 р., про існування якого йому не було відомо, його підпис про ознайомлення на наказі відсутній. Дана обставина відображена у витязі з акту перевірки від 01.03.2012 р. № 3/02-02-06. Зазначав, що наказом директора училища № 326 від 24.12.2010 р. йому була нарахована премія за III квартал 2010 року, яка станом на сьогодні не виплачена.
Покликався на те, що згідно з довідкою форми ОК-7 його середній щомісячний заробіток за січень-березень 2011 року становить 2074, 59 грн (2007,62 січень + 2023,62 лютий + 2192,52 березень: 3); середньоденний заробіток – 90, 20 грн. Отже, вважав, що за  період з 24.04.2011 р. по 28.03.2012 р., сума, яка підлягає нарахуванню та виплаті, становить 22 549, 90 грн.
Також покликався на акт перевірки від 01.03.2012 № 3/02-02-06 та довідку спільної перевірки контрольно-ревізійного управління в області спільно з УДСБЕЗ УМВС у Волинській області № 03-030-16-16/104 від 06.01.2012 р., з якої вбачається, що йому нараховувалася заробітна плата із порушеннями, а саме: не у відповідності до фактично відпрацьованого часу. Проведеною перевіркою встановлено, що всі години виробничого навчання і виробничої практики у групі 4ц «Електрозварювальників» в кількості 523 год. вичитані майстром ОСОБА_1 , в той же час, у табелях відпрацювання робочого часу відображено і підписано іншими майстрами виробничого навчання. Таким чином, вказує, що нарахування і виплата заробітної плати проводилася на підставі табелів обліку робочого часу, а не за фактично відпрацьовані години та занижено вартість години виробничого навчання.
Відповідно до наказу Міністерства освіти і науки України від 26.09.2005 р. № 557 «Про впорядкування умов оплати праці та затвердження схем тарифікаційних розрядів працівників навчальних закладів, установ освіти та наукових установ», додатку № 16 «Ставки погодинної оплати праці працівників усіх галузей економіки за проведення навчальних занять»  вартість години виробничого навчання у липні 2010 року має становити – 16,25 грн.
Вказує, що заборгованість становить 6 070, 83 грн, оскільки відпрацьовано 523 год, однак по табелю робочого часу вказано 356 год. за ціною 6,82 гривень, що становить 2 427, 92 грн, при цьому не доплачено 3 357, 08 грн.
За відпрацьовані 167 годин по 16,25 грн за кожну годину становить 2 713,75 грн, загальна сума становить 8 498, 75 грн, від якої віднімається 2 427, 92 грн, що становить 6 070,83 грн невиплаченої заробітної плати за відпрацьовані 523 години.
Таких груп було 7 на замовлення обласного центру зайнятості, що підтверджується відповіддю Управління освіти і науки на звернення від 06.03.2013 р. № 05/01-13/Б-9/6.
Вказує, що на початку 2011 року, працюючи в ДПТНЗ «Луцьке вище професійне училище», почав зазнавати утисків та тиску, що стало відображатися на стані його здоров`я і як наслідок у березні 2011 року він потрапив у стаціонар, де пробув майже місяць, а після неправомірного звільнення у квітні 2011 року в нього знову різко погіршилося здоров`я. За період судових проваджень, у яких він захищав своє право на працю в закладі, постійно перебував у стресі і напрузі. Так, у травні 2011 року  він потрапив у стаціонар із діагнозом «Гіпертонічна хвороба II ступеня, криз», що підтверджується листом непрацездатності серія АВД № 136474 від 24.05.2011 р. Після цього у липні 2011 року знову лікувався в кардіологічному відділенні Волинської обласної клінічної лікарні та повторно перебував на стаціонарному лікуванні в жовтні 2011 року.
Відтак, позивач вказує, що  відповідачем внаслідок порушення трудового законодавства йому завдано моральної шкоди, яку він оцінює в сумі 70 000 грн.
Враховуючи наведене, просив суд:
- зобов`язати ДПТНЗ «Луцьке вище професійне училище» нарахувати та виплатити  йому заробітну плату у розмірі 22 549, 90 грн;
- зобов`язати ДПТНЗ «Луцьке вище професійне училище» нарахувати та виплатити  йому премію за III квартал 2010 р. в розмірі 10 % від суми сплачених підприємствами під час виробничої практики згідно договорів;
- визнати протиправним наказ № 39-к від 26.03.09 року про зняття доплати з 01.04.2009 р. майстру виробничого навчання ОСОБА_1 в розмірі 30% посадового окладу за зварювальні роботи в гуртожитку та стягнути з ДПТНЗ «Луцьке вище професійне училище» надбавку в розмірі 30% посадового окладу за зварювальні роботи в гуртожитку;
- стягнути з ДПТНЗ «Луцьке вище професійне училище» 6 070,83 грн в його користь  невиплаченої заробітної плати за відпрацьовані години;
- стягнути в його користь з ДПТНЗ «Луцьке вище професійне училище» 70 000 грн моральної шкоди.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 грудня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, яку мотивував тим, що вважає рішення суду незаконним, необґрунтованим, ухваленим з неповнотою судового розгляду, неправильною оцінкою доказів, з порушенням норм процесуального права, з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи. Просив рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення - про задоволення його позовних вимог повністю з підстав, зазначених у його позовній заяві.
Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому вказано, що відповідач вважає рішення законним і обґрунтованим, а апеляційну скаргу - безпідставною, а тому просить рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Зазначає, що училищем нараховано та виплачено усі належні позивачу суми, заборгованості перед ним немає, а доводи позивача не підтверджені жодними належними та допустимими доказами.
Справа розглядається в порядку спрощеного позовного письмового провадження без повідомлення учасників справи як малозначна з огляду на ціну позову, яка є меншою  ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що відповідає нормам ч.1 ст. 369 ЦПК України.
Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, а також доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу  слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції -  без змін з наступних підстав.
Згідно з ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
У відповідності до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відмовляючи в  позові  ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що  відповідачем спростовано факт наявності заборгованості із заробітної плати щодо позивача, а позивачем не доведено вказаних ним обставин та наявності вини відповідача і причинно-наслідкового зв`язку між діями чи бездіяльністю адміністрації училища та станом здоров`я позивача.
Колегія суддів вважає, що такий висновок суду є правильним, а рішення суду таким, що відповідає нормам матеріального і процесуального права з огляду на наступне.
Судом встановлено, що   позивач ОСОБА_1 з 25.06.1987 р. по 17.02.2000 р., з 01.11.2001 р. по 29.04.2011р. працював у відповідача ДПТНЗ «Луцьке вище професійне технічне училище» на посаді майстра виробничого навчання.
Наказом № 54-к від 29.04.2011 р. ОСОБА_1 було звільнено з посади майстра виробничого навчання на підставі п.3 ст.40 КЗпП України за згодою профкому у зв`язку із систематичним невиконанням без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або Правилами внутрішнього трудового розпорядку, з 29.04.2011 р. (а.с.70).
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06.12.2011 р. позов ОСОБА_1 про визнання наказу незаконним, поновлення на роботі, стягнення коштів за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди було частково задоволено та визнано наказ за № 54-к від 29.04.2011 р. про його звільнення незаконним і поновлено на роботі на посаді майстра виробничого навчання в училищі з 29.04.2011 р., а також стягнуто з училища в користь позивача 14 459,86 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу та 1000 грн за завдану моральну шкоду (а.с.45-48).
Наказом № 152-к від 07.12.2011 р. позивача було поновлено на роботі, що підтверджується записом у його трудовій книжці та копією наказу (а.с.20, 71).
Рішенням Апеляційного суду Волинської області від 28.03.2012 р. вказане рішення Луцького міськрайонного суду від 06.12.2011 р. було скасоване, а в позові ОСОБА_1 до Державного професійно-технічного навчального закладу «Луцьке вище професійне училище» про визнання наказу незаконним, поновлення на роботі, стягнення коштів за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди відмовлено (а.с.49-52).
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.05.2012 р. у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 відмовлено (а.с.53-54).
Наказом № 36-к від 28.03.2012 р. позивача було звільнено з роботи за ч.3 ст.40 КЗпП України, що підтверджується записом у трудовій книжці та копією наказу (а.с.20, 72).
Відповідно до частини 1 статті 47 Кодексу КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в статті 117 КЗпП України відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.
Зі змісту вказаних норм слідує, що закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок виплати заробітної плати і проведення повного розрахунку зі звільненим працівником - виплати всіх сум, що належать йому, а в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
У своєму позові ОСОБА_1 покликається на те, що за період його перебування в трудових відносинах з відповідачем з 29.04.2011 р. по 28.03.2012 р. йому не нараховано та не виплачено заробітну плату в розмірі 22 549, 90 грн, яка обчислена позивачем, виходячи з довідки форми ОК-7 з урахуванням середнього щомісячного заробітку за січень-березень 2011 року.
Проте, суд першої інстанції правильно зазначив, що з довідки форми ОК-7 вбачається, що за вказаний період страховий стаж позивачу нараховано в сукупності за 61 день (червень 2011 р.– 6 днів, грудень 2011 р.– 31 день,  січень 2012 р. – 9 днів, лютий 2012 р.– 5 днів,  березень 2012 р.– 7 днів), а тому обґрунтовано не взяв до уваги доводи позивача (а.с.21).
Разом з тим, з Акту ревізії фінансово-господарської діяльності ДПТНЗ «Луцьке вище професійне училище» від 13.02.2017 р. за період з 01.02.2011 р. по 01.01.2016 р., складеного Управлінням західного офісу Держаудитслужби у Волинській області, вбачається, що ревізією з питань наявності фактів несвоєчасних виплат та простроченої заборгованості з оплати праці встановлено, що за даними бухгалтерського обліку і фінансової звітності за період з 2012 по 2016 рік станом на 01 січня кожного року заборгованість з оплати праці, в тому числі, по заробітній платі майстра ОСОБА_1 не значиться (а.с.78-81).
Таким чином, колегія суддів вважає правильним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції, яким не встановлено, що в період з 29.04.2011 р. по 28.03.2012 р. позивачу не нараховувалась та не виплачувалась заробітна плата відповідно до відпрацьованого ним часу, відтак, позовна вимога про її стягнення за цей період у зазначеному в позові розмірі є безпідставною.
Що стосується доводів позивача в частині вимог про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити йому премію за третій квартал 2010 року в розмірі 10 % від суми сплачених підприємствами під час виробничої практики згідно з договорами, то вони також не беруться судом до уваги, оскільки така премія, в тому числі і позивачу ОСОБА_1 , була установлена наказом №326 від 24.12.2010 (а.с.55). Однак, не встановлено заборгованості за такою виплатою позивачу з огляду на  дані книги про виплату заробітної плати, з якої вбачається, що премія в розмірі 567,45 грн була нарахована та виплачена позивачу (а.с.93).
З Інформації про перевірку нарахування заробітної плати ОСОБА_1 у Луцькому ВПУ за 2005-2010 роки від 06.03.2013 р. вбачається, що за період з 01.05.2005 р. по 31.12.2010 р. заробітна плата ОСОБА_1 нараховувалась згідно зі штатним розписом за рахунок коштів спеціального фонду, як майстру виробничого навчання, з усіма надбавками та доплатами  відповідно до чинного законодавства, а не за фактично відпрацьовані години. Встановлено, що за вказаний період ОСОБА_1 було нараховано та виплачено заробітну плату в сумі 108449,03 грн (а.с.56).
Судом встановлено, що наказом №70-к від 01.09.2008 р. «Про встановлення доплат і надбавок працівникам училища на період з 01.09.2008 р. по 31.08.2009 р.», в тому числі і позивачу ОСОБА_1 , була встановлена доплата в розмірі 30% посадового окладу за зварювальні роботи в гуртожитку за рахунок позабюджетних надходжень та 15% посадового окладу за розширену зону обслуговування за рахунок фонду економії заробітної плати (а.с.75-77).
Наказом № 39-к від 26.03.2009 р. доплату позивачу в розмірі 30% посадового окладу за зварювальні роботи в гуртожитку було знято з 01.04.2009. на підставі доповідної коменданта гуртожитку ОСОБА_3 , з огляду на відсутність проведення зварювальних робіт (а.с.44).
Доводи позивача, що з оскаржуваним наказом він не був ознайомлений, суд першої інстанції вірно не взяв до уваги, оскільки неознайомлення працівника з наказом не є підставою для визнання його протиправним.
Разом з тим, покликання позивача на те, що він має право на надбавку за вислугу років у розмірі 30% як педагогічний працівник, який має стаж роботи понад 20 років, також правильно не враховано, так як  наказом №70-к від 01.09.2008 р. доплата встановлювалася не за стаж педагогічної роботи, а за зварювальні роботи в гуртожитку, а позивачем не надано жодних доказів того, що такі зварювальні роботи в гуртожитку  ним проводилися, і що доповідна коменданта гуртожитку ОСОБА_3 , в якій вказувалось на відсутність проведення зварювальних робіт, і яка стала підставою для зняття доплати, не відповідає дійсності.
Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що вимога про визнання протиправним наказу № 39-к від 26.03.2009 р. про зняття доплати з 01.04.2009 р. майстру виробничого навчання ОСОБА_1 в розмірі 30% посадового окладу за зварювальні роботи в гуртожитку та стягнення надбавки в розмірі 30% посадового окладу за зварювальні роботи в гуртожитку є безпідставною.
Крім того, безпідставними є і доводи позивача в частині щодо невиплати йому заробітної плати за відпрацьовані години в розмірі 68022,50 грн за 2005-2010 роки, коли він викладав електрогазозварювання, з урахуванням годин, відпрацьованих з 7 групами.
Так, ОСОБА_1 покликався на витяг з акту перевірки від 01.03.2012 р. №3/02-02-06 та довідку спільної перевірки контрольно-ревізійного управління в області спільно з УДСБЕЗ УМВС у Волинській області №03-030-16-16/104 від 06.01.2012 р., якими були виявлені недоліки у веденні табеля обліку робочого часу та порушення щодо нарахування та виплати заробітної плати майстрам виробничого навчання, в тому числі і ОСОБА_1 .
Як видно зі змісту вказаних документів, порушення допущено з вини старшого майстра ОСОБА_4 , який складав табелі робочого часу, з його пояснень, у табелях обліку робочого часу відображав відпрацювання робочого часу майстрами, в тому числі і ОСОБА_1 , за їх проханням, так як ті майстри, що ставили підписи у журналах про вичитку годин, не могли проводити урок виробничого навчання більше 4 годин в день.
Крім того, перевіркою встановлено безпідставну недоплату майстрам виробничого навчання ОСОБА_1 та ОСОБА_5 в сумі 442,66 грн.  Проте, за даними бухгалтерського обліку дана сума донарахована у червні 2011 року, а ОСОБА_1 у червні донараховану суму 301,31 грн депоновано в зв`язку з неявкою працівника протягом трьох днів у касу, та виплачено 20.12.2011 р. 
Судом першої інстанції детально вивчено та проаналізовано надані сторонами у справі докази та зроблено правильний висновок щодо безпідставності вимог і в частині наданого розрахунку невиплаченої заробітної плати за 523 години роботи позивача, оскільки в копіях журналів обліку професійно-практичної підготовки груп 4-ц «Електрогазозварювальники» за 2005, 2008-2009 роки, а також в матеріалах наданих суду перевірок, в тому числі і через відсутність необхідних документів, не встановлено точну кількість фактично відпрацьованих позивачем годин, та не визначено конкретні суми недорахованої та невиплаченої заробітної плати. За таких обставин суд не мав можливість встановити кількість фактично відпрацьованих позивачем годин за всі роки, коли він викладав електрогазозварювання, та відповідно визначити суми недоплачених ним коштів.  
Як визначено ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Згідно з ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Відповідно до вимог ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Вимоги щодо стягнення моральної шкоди позивач ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що на початку 2011 року почав зазнавати утисків та тиску, що відобразилося на стані його здоров`я, внаслідок чого він лікувався в умовах стаціонару в кардіологічному відділенні, а внаслідок неправомірного звільнення в нього різко погіршилося здоров`я та досі погано спить, болісно реагує на погіршення погодніх умов, що підтверджував копіями медичних документів (а.с.39-43).
Доводи позивача і в цій частині не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення та задоволення позову, оскільки судом першої інстанції правильно відмовлено в задоволенні цих вимог з огляду на те, що не встановлено незаконності дій і рішень відповідача, а рішенням Апеляційного суду Волинської області від 28.03.2012 р. в позові ОСОБА_1 до  відповідача про визнання наказу незаконним, поновлення на роботі, стягнення коштів за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди відмовлено. Тобто, дії відповідача щодо звільнення позивача не визнані судом незаконними та такими, що порушують його права та  не доведено причинно-наслідкового зв`язку між діями чи бездіяльністю відповідача та станом здоров`я позивача.
Таким чином, виходячи із вимог ч.3 ст.12 ЦПК України, якою встановлено обов`язок  кожної сторони  довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про відмову у позові ОСОБА_1 . 
Доводи апеляційної скарги, які зводяться до того, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального та порушив норми процесуального права, не ґрунтуються на законі та доказах.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів позивача та їх відображення в судовому рішенні, питання вмотивованості висновків, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування з доводів, викладених у апеляційній скарзі, немає.
За таких обставин, відповідно до ст. 375 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін.
За змістом частин четвертої та п`ятої статті 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд

                               П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача  ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 грудня 2020 року в даній справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і не може бути оскаржена в касаційному порядку, крім випадків, передбачених ст.389 ЦПК України.
Повний текст постанови складено 28 квітня 2021 року.

Головуючий

Судді: