Справа № 347/1265/20 
Провадження № 22-ц/4808/643/21 
Головуючий у 1 інстанції Крилюк  М. І. 
Суддя-доповідач Бойчук 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 травня 2021 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
                               судді-доповідача        Бойчука І.В.,
                               суддів:                Девляшевського В.А., Фединяка В.Д.,
                                секретаря                Мельник О.В,
                               з участю:          представника ОСОБА_1 адвоката Кудиби З.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – служби у справах дітей Косівської райдержадміністрації про усунення перешкод у здійсненні права користування житловим будинком шляхом виселення за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Косівського районного суду від 09 березня 2021 року під головуванням судді Крилюк М.І. у м. Косів,
в с т а н о в и в:
ОСОБА_1  звернулась до суду першої інстанції з позовом до  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у здійсненні права користування житловим будинком шляхом виселення. 
Позовні вимоги мотивувала тим, що їй на підставі договору дарування посвідченого приватним нотаріусом Косівського районного нотаріального округу Тонюк М.М. від 26.03.2018 року, зареєстрованого в реєстрі за №621 та реєстрації права власності на нерухоме майно належить на праві приватної власності житловий будинок, що знаходиться у АДРЕСА_1 .
Після отримання в дар вищезазначеного житлового будинку на прохання ОСОБА_2 вона надала згоду на тимчасове проживання останньої із сім`єю в цьому житловому будинку до осені 2018 року. Незважаючи на те, що дозволений нею термін тимчасового проживання ОСОБА_2 давно уже закінчився, проте у добровільному порядку виселитись із вказаного житлового будинку та звільнити його на її неодноразові прохання, вона не реагує, чим чинить їй перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження цим нерухомим майном, не допускаючи її до нього. Підтвердженням цьому та незаконності використання ОСОБА_2 вказаного житлового будинку, який надано було нею їй для тимчасового проживання може служити, як акт виїзного засідання постійної депутатської комісії з питань житлово- побутового господарства Косівської міської ради від 19 липня 2019 року, затверджений міським головою, так і відповідь начальника Косівського ВП ГУНП в Івано-Франківській області на її з цього приводу скаргу - ОСОБА_6 за №108/53/2019.
В подальшому без її відома і згоди в цей житловий будинок, поселилась і дочка відповідачки - ОСОБА_4 з своєю малолітньою дитиною, самоправно зайнявши частину житла для проживання з ОСОБА_2 однією сім`єю.
На даний час в її житловому будинку проживають відповідачка - ОСОБА_2 , її чоловік - ОСОБА_7 та ОСОБА_4 з своєю малолітньою дитиною ОСОБА_8 - хоч зареєстровані вони і мають право на проживання в будинку, що по АДРЕСА_2 .
Так, як вона відповідачці з її чоловіком надавала дозвіл на тимчасове проживанні в зазначеному житловому будинку лише до осені 2018 року і в добровільному порядку після закінчення даного строку вона з будинку з ОСОБА_7 не виселилась і не звільнила його, то з того часу, для цих відповідачів перестали існувати й правові підстави користування цим житловим приміщенням.
ОСОБА_1 вважає, що з осені 2018 року ОСОБА_2 та ОСОБА_7 , а в подальшому і ОСОБА_4 з малолітньою дочкою, самоправно зайняли її житловий будинок, володіють ним незаконно, і вона, як його власник, має право вимагати від них усунення перешкод в користуванні цим майном шляхом їх виселення без надання іншого житла.         Просила позов задовольнити та усунути їй перешкоди в користуванні нею власним житловим будинком що в АДРЕСА_1 шляхом виселення з даного житлового будинку ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та малолітню дочку ОСОБА_8 .
Ухвалою Косівського районного суду від 20 жовтня 2020 року залучено до участі у справі в якості співідповідача — ОСОБА_5 та в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору — службу у справах дітей Косівської РДА.
Рішенням Косівського районного суду від 09 березня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
У апеляційній скарзі  ОСОБА_1 зазначає, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим.
Зазначає, що судом не враховано, заперечення факту укладення між нею та відповідачами договору найму; спростування позиції відповідачки стосовно незаконності виселення без надання іншого житлового приміщення; доведення наявність іншого житла для кожного з відповідачів; зауваження щодо того, що саме на батьках лежить обов`язок дбати про добробут дитини та забезпечувати їй належні умови проживання та виховання.
Неврахування вказаних аргументів призвело до неправильного застосування норм права, не встановлення дійсних обставин справи та неправильного вирішення спору.
В матеріалах справи відсутні будь-які докази, визначені, щодо догляду відповідачами за будинком, проведення в ньому ремонтів та сплати комунальних послуг. Натомість нею долучено докази сплати саме нею комунальних послуг та відімкнення будинку від електропостачання. Таким чином, встановлені судом обставини в оскаржуваному рішенні суперечать дійсним обставинам справи.
Апелянтка не погоджується з висновок комісії органу опіки та піклування «Про доцільність виселення малолітньої дитини з житлового будинку», у якому комісія вважає за недоцільне надання дозволу про виселення з житлового будинку ОСОБА_8 .
У висновку вказано, що у спірному будинку з моменту народження мешкає неповнолітня дитина. Водночас у вказаному документі не наведено жодного документу чи будь-якого іншого доказу, на підставі якого комісія дійшла такого висновку. Тому вказаний висновок щодо проживання дитини з моменту народження не відповідає дійсності.
Зі змісту договору купівлі-продажу житлового будинку від 11.03.2016 та договору дарування житлового будинку від 26.03.2018, на момент його укладення малолітні, неповнолітні діти в ньому не зареєстровані та не проживають та права користування житловим будинком не мають. Тому ОСОБА_2 підписала договір купівлі-продажу без жодних застережень та заперечень. 
Отже, висновок комісії щодо проживання дитини в спірному будинку з моменту її народження ґрунтується виключно на домислах комісії та відповідачів.
В самому висновку вказано, що малолітня дитина та її мама, ОСОБА_4 зареєстровані за іншою адресою: АДРЕСА_3 . До такого висновку прийшов і суд в оскаржуваному рішенні. Отже, малолітня дитина забезпечена житлом. Батько дитини також має житло, що взагалі залишилось поза увагою цього висновку.
Судом також було проігноровано стан спірного будинковолодіння та його придатність для проживання. У висновоку також не вказано про непридатність спірного житла для проживання дитини.
У висновку вказано, що відчуження спірного будинку відбулося без згоди органу опіки та піклування, отже, відчуження будинку відбулось у спосіб, що не передбачений законом.
Апелянтка вважає, що вказаний висновок комісії є помилковим та необгрунтованим оскільки, у висновку не має жодної вказівки на докази, на підставі яких комісія прийшла до такого висновку.
Суд при вирішенні спору застосував положення статті 109 Житлового кодексу України, яка не підлягала до застосування при вирішенні даного спору.
При вирішенні спору суд не застосував положення ч. 3 статті 117 Житлового кодексу України, відповідно до вказаної норми осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Апелянтка вважає, що відповідачі самоправно зайняли належне їй будинковолодіння, проте вказаний факт також був проігнорований судом.
Посилання відповідачів на укладений з ними договір найму не заслуговує на увагу, оскільки відповідачами не долучені докази укладення ними договору найму. Оскільки такого договору не існує.
Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Учасники справиправом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 адвоката Кудиби З.І., дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з таких підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 , на підставі договору дарування (а.с.4-5) посвідченого приватним нотаріусом Косівського районного нотаріального округу Тонюк М.М. від 26.03.2018 року, зареєстрованого в реєстрі за №621 та реєстрації права власності на нерухоме майно належить на праві приватної власності житловий будинок, що знаходиться у АДРЕСА_1 .
       Факт належності ОСОБА_1 , на праві власності будинковолодіння, що в АДРЕСА_1 підтверджено інформацією з Державного Реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, (а.с.6-7).
        ОСОБА_1 надано акт комісії Косівської міської ради від 19.07.2019 року (а.с.9) з якого вбачається, що на момент обстеження будинковолодіння на подвір`ї перебувала гр. ОСОБА_2 , зі слів якої в даному будинку проживає без реєстрації сім`я ОСОБА_9 за договором найму, укладеним між нею та гр. ОСОБА_1 однак сам договір комісії не надано. Комісія рекомендувала вирішити спір про усунення перешкод у користуванні майном у судовому порядку. Також долучено відповідь за №108/53/2019 начальника Косівського ВП ГУНП в Івано-Франківській області на її скаргу.
       Відповідно до висновку №2/1-21 від 18.01.2021 року комісії з питань захисту прав дітей відповідно до акту постійної комісії Косівської міської ради з питань комунальної власності та житлово-комунального господарства від 14.12.2020 року на виїзному засіданні встановлено, що ОСОБА_4 та її неповнолітня дочка ОСОБА_10 , 2014 р.н. зареєстровані за адресою АДРЕСА_4 , але фактично проживають у АДРЕСА_1 . В спірному будинку з моменту народження мешкає малолітня дитина а тому, перед укладанням договору купівлі-продажу будинку, обов`язкове є отримання дозволу органу опіки та піклування на відчуження даного майна. Такого дозволу органом опіки та піклування не надавалося, чим було порушено житлові права малолітньої дитини. Неотримання такого дозволу призвело до того, що будинок, право користування яким має малолітня дитина був відчужений у спосіб, що не передбачений законом. На засіданні комісії ОСОБА_2 - бабусею малолітньої ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зазначено, що в квартирі, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 проживає ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_2 , з сім`єю: ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , дружина, ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_4 - син, ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_5 - донька.
       Комісія прийшла до висновку про недоцільність надання дозволу про виселення з житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 малолітньої дитини - ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
       В провадженні Косівського районного суду знаходиться справа №347/1718/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_15 про визнання припиненим договору позики, визнання договорів купівлі-продажу удаваними та визнання права власності.
       Із долученої до матеріалів справи, копії позовної заяви в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_15 про визнання припиненим договору позики, визнання договорів купівлі-продажу удаваними та визнання права власності, долучено оспорюваний ОСОБА_2 договір купівлі-продажу житлового будинку від 11.03.2016 року. Із змісту вказаного оспорюваного ОСОБА_2 договору купівлі продажу житлового будинку вбачається, що ОСОБА_2 продала ОСОБА_15 житловий будинок, що знаходиться в АДРЕСА_1 . Документом, що підтверджує право власності продавця ( ОСОБА_2 , відповідачки в цій справі) на зазначений житловий будинок є свідоцтво про право власності, що видане виконавчим комітетом Косівської міської ради 31.05.2007 року на підставі рішення цієї ж ради від 30.05.2007 року. Житловий будинок зареєстрований в Коломийському МБТІ від 12.06.2007 року за реєстраційним номером 19049593 в реєстровій книзі № 24, номер запису 26440.
       Підставою укладення, відповідачкою в цій справі ОСОБА_2 , договору купівлі продажу житлового будинку від 11.03.2016 року, стали боргові зобов`язання останньої перед покупцем за цим договором - ОСОБА_15 , на пропозицію якого ОСОБА_2 була змушена укласти такий договір, як гарантію виконання нею боргових зобов"язань, оскільки на той час вона не мала змоги повернути борг. Натомість ОСОБА_16 без її відома, та скориставшись складним матеріальним становищем ОСОБА_17 , уклав договір дарування цього ж житлового будинку, в користь позивачки ОСОБА_1 . Разом із тим на час укладення договору купівлі-продажу від 11.03.2016 року від імені ОСОБА_17 в цьому житловому будинку проживала її сім"я в тому числі, і з народження проживала малолітня ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає і на даний час. Наміру відчужувати спірний житловий будинок ОСОБА_2 не мала так як проживала разом із сім`єю в цьому будинку де і продовжує проживати по даний час.
       Так, позивачка в цій справі, ОСОБА_1 набула право власності на вказаний, спірний житловий будинок на підставі договору дарування житлового будинку від 26.03.2018 року. Вказаний договір дарування ОСОБА_2 також оскаржено та остаточного рішення судом не прийнято.
       Таким чином відповідачка в цій справі ОСОБА_2 була власником спірного будинковолодіння, що знаходиться в АДРЕСА_1 , проживала в ньому разом із сім`єю де і продовжує проживати по даний час.
       У статті 6 Конвенції проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
       Аналогічний принцип закріплено й у національному законодавстві, а саме статті 2 ЦПК України, згідно з якою завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно із частиною другою ст. 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
       Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
       Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
       Житловий будинок, що в АДРЕСА_1 , є житлом сім`ї відповідачів, яке використовується як постійне їх фактичне місце проживання, тому виселення останніх разом із малолітньою дитиною, ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_1 суд на цей час є неможливим.
       Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.
       Відповідно до статей 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
       Згідно статтей 321, 328 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
       Відповідно до ч.3 ст. 9 ЖК Української РСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
       Частиною 2 ст. 109 ЖК УРСР встановлено, що громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.
       Вказаною нормою встановлено загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення.
       Суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позову, дійшов висновку про те, що при виселенні в судовому порядку з житлового приміщення, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 є такими, що не підлягають задоволенню, з чим погоджується і апеляційний суд.
Доводи апелянтки про те, що малолітня дитина як проживає в спірному домоволодінні забезпечена житлом, оскільки вона та її мама, ОСОБА_4 зареєстровані за іншою адресою: АДРЕСА_3 . є необґрунтованими.
У квартирі на АДРЕСА_3 проживає ОСОБА_11 з сім`єю: дружиною ОСОБА_12 , сином ОСОБА_13 , донькою ОСОБА_14 .
Комісія з питань захисту прав дітей дійшла висновку про недоцільність надання дозволу про виселення з житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Апелянт та її представник вважають, що висновок комісії з питань захисту прав дітей є помилковим та необґрунтованим. Однак такі доводи є невірними, оскільки комісією встановлено, що у спірному будинку з моменту народження мешкає малолітня дитина, а тому перед укладанням договору купівлі-продажу будинку, який був укладений 11.03.2016 року була необхідність в обов`язковому отриманні дозволу органу опіки та піклування на відчуження даного майна. Однак такого дозволу органом опіки та піклування не надав, а тому судом першої інстанції вірно встановлено, що в даному випадку порушуються житлові права малолітньої дитини.
Доводи апелянта про те, що висновок комісії щодо проживання дитини в спірному будинку з моменту її народження ґрунтується виключно на домислах комісії та відповідачів спростовується висновками зазначеними судом першої інстанції з посиланням на норми ЖК УРСР. Також відсутні дані про те, що сторони спору оскаржували такий висновок комісії у судовому порядку і він визнаний неправомірним чи скасований судом.
Також колегія судді апеляційного суду погоджується з тим, що вимоги ОСОБА_1 в частині виселення відповідачів із спірного будинковолодіння є передчасними, оскільки судом не прийнято остаточного рішення в справі за позовом ОСОБА_2 про оскарження нею договору купівлі-продажу житлового будинку від 11.03.2016 року та договору дарування цього ж житлового будинку від 26.03.2018 року, який раніше належав їй на праві власності.
Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу і спростовані зібраними у справі доказами та не впливають на правильність і обґрунтованість судового рішення. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Апеляційний суд дійшов переконання, що судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують його законності та обґрунтованості. Підстав для його скасування чи зміни з мотивів, наведених у апеляційній скарзі, не встановлено.
Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України. 
Частиною першою зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи наведене, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на апелянта.
Керуючись ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Косівського районного суду від 09 березня 2021 року залишити без змін. 
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 28 травня 2021 року.

Суддя-доповідач:                                                        І.В. Бойчук
Судді:                                                                        В.А. Девляшевський
                                                                               В.Д. Фединяк