Номер провадження: 22-ц/813/4888/21 
Номер справи місцевого суду: 947/10657/20
Головуючий у першій інстанції Маломуж А. І.
Доповідач Цюра Т. 

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.04.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі: 
Головуючого: Цюри Т.В.,
Суддів: Гірняк Л.А., Комлевої О.С., 
За участю секретаря судового засідання: Воронової Є.Р.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргуДержавного підприємства «Одеський авіаційний завод» на рішення Київського районного суду міста Одеси від 18 вересня 2020 року по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Державного підприємства «Одеський авіаційний завод» про визнання незаконним наказу, зміну формулювання звільнення, стягнення невиплаченої заробітної плати, стягнення компенсації за невикористану додаткову відпустку, стягнення вихідної допомоги

В С Т А Н О В И В:

У травні 2020 року,  ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Державного підприємства «Одеський авіаційний завод» про визнання незаконним наказу, зміну формулювання звільнення, стягнення невиплаченої заробітної плати, стягнення компенсації за невикористану додаткову відпустку, стягнення вихідної допомоги. 
Рішенням Київського районного суду міста Одеси від 18 вересня 2020 року уточнену позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Державного підприємства «Одеський авіаційний завод» (м. Одеса, просп. Небесної Сотні, 32А) про визнання незаконним наказу, зміну формулювання звільнення, стягнення невиплаченої заробітної плати, стягнення компенсації за невикористану додаткову відпустку, стягнення вихідної допомоги, задоволено частково.
Визнано незаконним та скасовано наказ №44к/тр від 01.04.2020 року про звільнення ОСОБА_1 з роботи на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України.
Змінено формулювання звільнення на частину третю статті 38 КЗпП України, зобов`язавши ДП «Одеський авіаційний завод» внести відповідні зміни до трудової книжки ОСОБА_1 .
Стягнуто з ДП «Одеський авіаційний завод» (код ЄДРПОУ 07756801, місцезнаходження: м. Одеса, просп. Небесної Сотні, 32А) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний код № НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) грошову компенсацію за невикористану основну відпустку у розмірі 18929 (вісімнадцять тисяч дев`ятсот двадцять дев`ять) грн. 82 коп.
Стягнуто з ДП «Одеський авіаційний завод» (код ЄДРПОУ 07756801, місцезнаходження: м. Одеса, просп. Небесної Сотні, 32А) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний код № НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) грошову компенсацію по додатковій відпустці за особливий характер праці у розмірі 7211 (сім тисяч двісті одинадцять) грн. 36 коп.
Стягнуто з ДП «Одеський авіаційний завод» (код ЄДРПОУ 07756801, місцезнаходження: м. Одеса, просп. Небесної Сотні, 32А) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний код № НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку у розмірі 12619 (дванадцять тисяч шістсот дев`ятнадцять) грн. 88 коп.
Стягнуто з ДП «Одеський авіаційний завод» (код ЄДРПОУ 07756801, місцезнаходження: м. Одеса, просп. Небесної Сотні, 32А) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний код № НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) недоплачену грошову компенсацію за невикористану основну відпустку у розмірі 22535 (двадцять дві тисячі п`ятсот тридцять п`ять) грн. 50 коп.
Стягнуто з ДП «Одеський авіаційний завод» (код ЄДРПОУ 07756801, місцезнаходження: м. Одеса, просп. Небесної Сотні, 32А) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний код № НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) за недоплачену грошову компенсацію по невикористаній додатковій відпустці за особливий характер праці у розмірі 4507 (чотири тисячі п`ятсот сім) грн. 10 коп.
Стягнуто з ДП «Одеський авіаційний завод» (код ЄДРПОУ 07756801, місцезнаходження: м. Одеса, просп. Небесної Сотні, 32А) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний код № НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) вихідну грошову допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку, що складає 54085 (п`ятдесят чотири тисячі вісімдесят п`ять) 20 коп.
Стягнуто з ДП «Одеський авіаційний завод» (код ЄДРПОУ 07756801, місцезнаходження: м. Одеса, просп. Небесної Сотні, 32А) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний код № НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) грошову компенсацію за затримку повного розрахунку, при його звільненні, в розмірі трьохмісячного середнього заробітку у розмірі 53183 (п`ятдесят три тисячі сто вісімдесят три) грн. 78 коп.
В іншій частині позовних вимог – відмовлено. 
Стягнуто з ДП «Одеський авіаційний завод» (код ЄДРПОУ 07756801, місцезнаходження: м. Одеса, просп. Небесної Сотні, 32А) на користь держави судовий збір у розмірі 1728 (одна тисяча сімсот двадцять вісім) грн. 90 коп.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, Державне підприємство «Одеський авіаційний завод» подало до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд скасувати рішення Київського районного суду міста Одеси від 18 вересня 2020 року і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. 
У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_1 , посилаючись на її необґрунтованість, просить суд залишити рішення Київського районного суду міста Одеси від 18 вересня 2020 року – без змін (а.с. 190-196). 
В судове засідання, призначене на 22.04.2021 року, з`явилися представник апелянта – ОСОБА_2 та позивач ОСОБА_1 . 
Заслухавши пояснення осіб, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
За змістом ч.ч. 1, 4  ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам відповідає, з огляду на таке.
Так, судом першої інстанції встановлено, що 12.04.2017 року ОСОБА_1 було переведено на посаду керівника підрозділу підприємства, якою є посада головного конструктора дослідно-конструкторського бюро №2 Державного підприємства «Одеський авіаційний завод», що підтверджується копією трудової книжки ОСОБА_1 .
Відповідно до Наказу генерального директора Державного підприємства «Одеський авіаційний завод» від 26.10.2018 року № 33/ОД про введення неповного робочого тижня у 2019 році, згідно з яким, у зв`язку із зменшенням обсягу робіт виробництва та з метою збереження особового складу підприємства, відповідно до статті 32 Кодексу законів про працю України та за погодженням профспілкового комітету, протокол від 25 жовтня 2018 року № 24 наказано: ввести неповний робочий тиждень працівникам підприємства на 2019 рік; при необхідності залучати до роботи працівників у неробочі або вихідні дні, для чого керівникам структурних підрозділів щочетверга подавати відповідні рапорти. Рішення по рапорту про необхідність залучення працівника із зарахуванням йому робочого дня приймається генеральним директором підприємства; начальнику відділу роботи з персоналом ОСОБА_3 попередити керівний склад підприємства про зміни істотних умов праці (строк: до 30.10.2018); керівникам підрозділів довести попередження про встановлення неповного робочого тижня у 2018 році до особового складу відповідних підрозділів; головному бухгалтеру ОСОБА_4 оплату праці проводити за фактично відпрацьований час.
Доказів того, що позивача було ознайомлено з даним наказом суду відповідачем не надано.
Відповідно до Акту від 25.03.2020 року вбачається, що на підставі рішення наради № 15 від 17.04.19 наказами від 19.04.2019 № 82/к/тр за клопотанням головного конструктора ОСОБА_5 та від 24.06.2019 № 129к/тр ОСОБА_1 було переведено тимчасово на інші посади зі збереженням середньомісячної зарплати. Про ознайомлення з п.1 наказу № 82 та відмову його підписати складено акт від 22.04.2019, проте вказаний акт на підтвердження своїх заперечень відповідачем суду не надано.
Також в акті від 25.03.2020 року зазначено, що Наказом від 23.10.2019 № 121/ОД попереджалось про можливість введення неповного робочого тижня в 2020 році. Про ознайомлення з цим наказом свідчить розпис представника служби головного конструктора- начальника бюро ПіІВ ДКБ-1 ОСОБА_6 в Відомості ознайомлень від 05.11.2019 року, про що він сповістив безпосередньо персонал, проте доказів того, що персонал був повідомлений суду не надано.
Наказом від 05.02.2020 року № 17к/тр з кадрових питань тривалого строку зберігання у зв`язку з виробничою необхідністю особовому складу дослідно-конструкторського бюро № 2 одноденний робочий тиждень з 10 по 29 лютого 2020 року ОСОБА_1 , головному конструктору дослідно-конструкторського бюро № 2 відпрацювати графік роботи підлеглих працівників відповідно до режиму роботи на лютий 2020 року, затвердженого наказом 4/ОД від 29.01.2020 року.
Відповідно до акту від 10.02.2020 року, ОСОБА_1 був викликаний 10.02.2020 року для ознайомлення з наказом від 05.02.2020 року № 17к/тр до відділу роботи з персоналом, ознайомився з параграфом 3 зазначеного наказу, але відмовився від підпису.
Як зазначає позивач, відповідач ознайомив позивача з наказом про переведення ДКБ №2 в повному складі на одноденний робочий тиждень лише 12.03.2020 року, що тим самим погіршили ще більше умови праці і знов без попередження за два місяці, без особистої згоди персоналу.
Враховуючи викладене, роботодавцем не було вчасно повідомлено позивача про зміну істотних умов праці, тобто за два місяці до зміни істотних умов.
17.03.2020 року у вівторок, за два тижні до звільнення, позивач написав на ім`я директора підприємства та подав до відділу кадрів підприємства заяву про розірвання трудового договору за його ініціативою у зв`язку з невиконанням представником власника вимог законодавства про працю на підставі ч.3 ст.38 КЗпП з виплатою вихідної допомоги у розмірі 3-х місячної середньої заробітної плати на підставі ст.44 КЗпП України.
01.04.2020 року, позивач був звільнений з займаної посади. Вихідну допомогу у розмірі 3-х місячного середнього заробітку, позивач не отримав, так як роботодавець відмовився визнати та зазначати в наказі про звільнення та відповідно у трудовій книжці факт невиконання з його боку вимог законодавства про працю, а в якості підстави для звільнення він зазначив ч.1 ст.38 КЗпП (а не ч.3 ст.38 КЗпП України, як було зазначено в заяві про звільнення).
01.04.2020 року позивач отримав розрахунок, але без грошової компенсації за невикористані додаткові відпустки учасника бойових дій, в якій йому було відмовлено.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, районний суд виходив з того, що наведене формулювання в наказі Державного підприємства «Одеський авіаційний завод» № 44к/тр від 01.04.2020 року про звільнення та у відповідному запису № 13 в трудовій книжці  ОСОБА_1  не відповідає фактичним обставинам звільнення, що відбулося 01.04.2020 року, а тому суд дійшов висновку про задоволення частини вимог про визнання незаконним та скасування наказу 44к/тр від 01.04.2020 року про звільнення та зміну формулювання звільнення на ч. 3 ст. 38 КЗпП України. При цьому, у зв`язку з припиненням трудового договору на підставі до ч.3 ст.38 КЗпП України судом також задоволена і вимога позивача про стягнення на його користь 56789,46 грн. суми вихідної допомоги. Судом, також встановлено порушення з боку відповідача щодо отримання позивачем всіх сум, що належать заявнику в день звільнення згідно зі ст.47, ч.1 ст.116 КЗпП України та не здійснення проведення повного розрахунку відповідача з позивачем, судом також задоволена і вимога  ОСОБА_1 про стягнення з Державного підприємства «Одеський авіаційний завод», середнього заробітку за весь час затримки виплати вихідної допомоги у розмірі 53183,78 грн.
Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного. 
Так, відповідно до ст.56 КЗпП України за угодою між працівником і власником або уповноваженим ним органом може встановлюватись як при прийнятті на роботу, так і згодом неповний робочий день або неповний робочий тиждень. Оплата праці в цих випадках провадиться пропорціонально відпрацьованому часу або залежно від виробітку. Робота на умовах неповного робочого часу не тягне за собою будь-яких обмежень обсягу трудових прав працівників.
Положеннями КЗпП України визначаються вимоги стосовно обов`язковості дотримання строків повідомлення працівника про зміну істотних умов праці, про запровадження нових або зміну діючих умов оплати праці.
Відповідно до ч.3 ст.32 КЗпП України у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.
Відповідно до ст.103 КЗпП України про нові або зміну діючих умов оплати праці в бік погіршення власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника не пізніш як за два місяці до їх запровадження або зміни.
Судовим розглядом справи встановлено, що з травня 2019 року, позивач ОСОБА_1 був тимчасово переведений на нижчу посаду зі збереженням середньої заробітної плати без його згоди та без ознайомлення його з відповідним наказом.
В червні 2019 року, перевід позивача було продовжено ще на один місяць, але вже зі зменшенням заробітної плати та також без ознайомлення з умовами праці та без отримання його згоди на такі умови праці. 
Так, відповідно до ч.1,2 ст.32 КЗпП України, переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві в установі, організації або в іншу місцевість хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускаються тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законом. Не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором. Власник або уповноважений ним орган не має права переміщати працівника на роботу, протипоказану йому за станом здоров`я.
Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 01.11.2017 року у справі № 6-1471 цс 17 зазначено, що зазначена норма трактує поняття «переміщення» у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором.   Вона  передбачає  у  межах  спеціальності,  кваліфікації  чи  посади, обумовленої трудовим договором, зміну: робочого місця (тобто місця безпосереднього виконання роботи); структурного підрозділу у тій самій місцевості; роботи на іншому механізмі або агрегаті. Переміщення може здійснюватися тільки за умови, що не змінюється жодна з істотних умов трудового договору працівника.
Згідно із ч. 3 ст.32 КЗпП України, у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж на два місяці.
Відповідно до пункту 31 абз.3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», якщо при розгляді трудового спору буде встановлено, що зміна істотних умов трудового договору проведена не у зв`язку зі зміною в організації виробництва і праці на підприємстві, в установі, організації, то така зміна з урахуванням конкретних обставин може бути визнана судом неправомірною з покладенням на власника або уповноважений ним орган обов`язку поновити працівникові попередні умови праці.
У своїй постанові від 21.03.2018р. у справі №802/651/16-а Верховний Суд України вказує на те, що суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівників, які є докази щодо зміни в організації виробництва і праці.
Матеріалами справи також встановлено, що в подальшому, а саме 17.03.2020 року позивач написав на ім`я директора підприємства та подав до відділу кадрів підприємства заяву про розірвання трудового договору за його ініціативою у зв`язку з невиконанням представником власника вимог законодавства про працю на підставі ч.3 ст.38 КЗпП з виплатою вихідної допомоги у розмірі 3-х місячної середньої заробітної плати на підставі ст.44 КЗпП України.
Статтею 38 КЗпП України визначено підстави для розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи працівника.
Відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.
Частиною 3 ст. 38 КЗпП України визначено, що працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.
За змістом статті 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. У разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства (частина третя статті 38 КЗпП України) - не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не має права самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на звільнення за власним бажанням без посилання на частину третю статті 38 КЗпП України. Для визначення правової підстави розірвання трудового договору за частиною третьою статті 38 Кодексу законів про працю України значення має сам лише факт порушення роботодавцем законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи неповажність причини такого порушення та його істотність. (Постанова Верховного Суду від 13.06.2018 року по справі № 741/1128/17, постанова Верховного Суду України від 22.05.2013 року № 6-34цс13).
Судовим розглядом справи встановлено, що позивачем ОСОБА_1 була написана заява про звільнення на підставі п.3 ст. 38 КЗпП, з вимогою здійснити повний розрахунок з виплатою вихідної допомоги в розмірі тримісячного середнього заробітку на підставі ст. 44 КЗпП, однак відповідачем було звільнено позивача на підставі п.1 ст. 38 КЗпП. 
З урахуванням вищевикладеного, апеляційний суд погоджується із висновком районного суду про те, що наведене формулювання в наказі Державного підприємства «Одеський авіаційний завод» № 44к/тр від 01.04.2020 року про звільнення та у відповідному запису № 13 в трудовій книжці  ОСОБА_1  не відповідає фактичним обставинам звільнення, що відбулося 01.04.2020 року, у зв`язку із чим обґрунтовано задовольнив позовну вимогу ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування наказу 44к/тр від 01.04.2020 року про звільнення та зміну формулювання звільнення на ч. 3 ст. 38 КЗпП України. 
При цьому, судом також вірно встановлено, що оскільки трудовий договір між позивачем (як працівником) та відповідачем (як власником та роботодавцем) було припинено внаслідок порушення з боку ДП «Одеський авіаційний завод» законодавства про працю, колективного чи трудового договору (за ч.3 ст. 38), то  ОСОБА_1  підлягає виплата і вихідної допомоги у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. 
У доводах апеляційної скарги, апелянт посилається на те, що жодних порушень трудових прав позивача не було. Так, зокрема з метою виявлення факту наявності порушень положень трудового законодавства чи прав, по вищевказаній заяві позивача від 17.03.2020 року, резолюцією генерального директора відповідача та розпорядженням №22 від 18.03.2020 року було призначено службове розслідування, за результатами розгляду якого 25.03.2020 року відповідальним працівником відповідача було складено Акт, в якому було спростовано з відповідними посиланнями на накази та пояснення відповідальних осіб, усі 9 зауважень вказаних позивачем. Зокрема у висновку Акту від 25.03.2020 року вказується: проведеною перевіркою пояснень ОСОБА_1 про причини,які спонукали його до прийняття рішення про звільненя, порушень трудового законодавства України з боку роботодавця по відношенню до заявника не підтверджено. В зв`язку з цим, немає підстав для звільнення ОСОБА_1 згідно з чатсиною 3 ст. 38 КЗпП України з виплатою трьохмісячного окладу, на яку він посилається в своїй заяві на звільнення. Звільнення можливе за частиною 1 статті 38 КЗпП. 
На вищевказані доводи, відповідач посилався і у своєму відзиві на позовну заяву (а.с. 57-62). 
Однак, зазначені доводи є неспроможними з огляду на те, що работодавець не мав права самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на звільнення за власним бажанням без посилання на частину третю статті 38 КЗпП України. Крім того, останній не довів суду факту вчасного повідомлення позивача про зміну істотних умов праці, тобто за два місяці.
У апеляційній скарзі, апелянт також посилається на те, що в даній ситуації були відсутні підстави для застосування ч.3 ст. 38 КЗпП України, оскільки по – перше, про порушення позивач вказав значно пізніше, ніж написав заяву про звільнення, а по – друге, був відсутній відповідний трудовий спір, який згідно із ст. 223 та ст. 231 КЗпП України мав вирішуватися спочатку комісією по трудових спорах підприємства відповідача, яка або підтвердила або б спростувала відповідним своїм рішенням зазначене. Однак позивач жодного разу належно не звертався ані до керівництва, ані до комісії з трудових спорів щодо наявності порушення його прав. 
Разом з тим, вказані доводи апелянта є безпідставними, оскільки відповідно до Конституції України та Кодексу законів про працю України, трудовий спір може бути розглянутим безпосередньо в районному суді. 
Безпосередньо в місцевих судах розглядаються трудові спори за заявами працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, про зміни дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимиушенного прогулу або виконання нижчеолачуваної роботи, за винятком спорів працівників, вказаних в ч.3 ст. 221 і ст. 222 КЗпП. 
Більш того, як вбачається з матеріалів справи, про наявність трудового спору позивач ОСОБА_1 сповіщав відповідача та спір розглядався неодноразово на профспілкових зборах та керівних нарадах. 
Щодо компенсації за невикористану основну та додаткову відпустку і відпустку за особливий характер праці, то апеляційний вважає, що судом першої інстанції також вірно було застосовано норми матеріального права. 
Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Згідно із ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначенні суми мають біти виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимог про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
За змістом ст.116 КЗпП України виплата всіх сум, які належать працівнику при звільненні, проводиться в день звільнення, при цьому про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Обставини з приводу зміни істотних умов праці на підприємстві були ретельно досліджені судом першої інстанції та зроблено вірний висновок, що роботодавцем не було вчасно повідомлено позивача про зміну істотних умов праці, а документи, які були надані відповідачем до суду підтверджуєть лише те, що ним порушено вимоги трудового законодавства щодо повного розрахунку з позивачем в день звільнення.
Для визначення середнього денного заробітку, суд першої інстанції використав відомості, які були надані саме відповідачем, а саме відомості про виплату у розмірі 901,42 грн. за 01.04.2020 року. 
В мотивувальній частині оскаржуваного рішення, судом першої інстанції наведено основні положення Порядку 100 «коли нарахування проводиться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку, не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу», у звязку із чим посилання апелянта щодо визначення суми – 901,42 грн. як середньоденної заробітної плати є безпідставним. 
Щодо стягнення з відповідача грошових коштів у вигляді середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати після звільнення до дати фактичного проведення повного розрахунку включно, то здійснення розрахунку за весь час затримки по день фактичного розрахунку визначається Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМУвід 08.02.1995року №100 (далі за текстом - Порядок). Цей нормативний акт застосовується для визначення середньої заробітної плати в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, та не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди заподіяної ушкодженням здоров`я, призначення пенсії.
Відповідно до абз.3 п.2 Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.
Стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати після звільнення до дати фактичного проведення повного розрахунку є санкцією відповідальності відповідно до ст.117 КЗпП України внаслідок невиконання ним обов`язку, зазначеному в ст.116 КЗпП України.
Невиконання роботодавцем вимог ст.116 КЗпП України є триваючим правопорушенням, тому звільнений працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог за ст.117 цього ж Кодексу моментом припинення правопорушення, яким є день фактичного розрахунку, у тому числі за рішенням суду.
Судовим розглядом справи встановлено факт наявності заборгованості відповідача перед позивачем в частині невиплати інших належних позивачу при звільненні сум (недоплати грошової компенсації за невикористанні відпустки, вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку), що підтверджується доказами наданими позивачем та які не спростовані відповідачем. 
Таким чином наведені в апеляційній скарзі доводи спростовуються матеріалами справи та встановленими судами обставинами, в цілому зводяться до переоцінки доказів та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41. 
Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.
На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України новий розподіл понесених сторонами судових витрат не здійснюється.
На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд 
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Одеський авіаційний завод» - залишити без задоволення. 
Рішення Київського районного суду міста Одеси від 18 вересня 2020 року по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Державного підприємства «Одеський авіаційний завод» про визнання незаконним наказу, зміну формулювання звільнення, стягнення невиплаченої заробітної плати, стягнення компенсації за невикористану додаткову відпустку, стягнення вихідної допомоги – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 05.05.2021 року. 

Головуючий                                                                Т.В. Цюра

Судді:                                                          Л.А. Гірняк

О.С. Комлева