КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
 
Справа №  359/4305/20                         Головуючий у суді першої інстанції: Борець Є.О. 
Провадження 22-ц/824/5327/2021     Суддя доповідач Гаращенко Д.Р.
 
30 березня  2021 року                                                                                      м. Київ
 
Київський апеляційний суд. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:
Головуючого (судді  доповідача)                                      Гаращенка Д.Р.
суддів                                                                        Сліпченка О.І., Сушко Л.П. 
при секретарі                                                           Спеней О.С.           
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційними скаргами Державного підприємства обслуговування повітряного транспорту України та  адвоката Казака Кирила Ігоревича представника ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайоного суду Київській області  від 14 січня 2021 року до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України про стягнення матеріальної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку,
ВСТАНОВИЛА:
 
В червні 2020 року  ОСОБА_1 звернувся з позовом до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України про стягнення матеріальної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку.
Просив суд стягнути з ДП обслуговування повітряного руху України  матеріальну допомогу в розмірі 426 200 гривень та середній заробіток за час затримки розрахунку з 8 травня 2020 року до дня ухвалення рішення суду.
В обґрунтування позову посилався на те, що починаючи з 4 травня 2005 року позивач безперервно працював в РСП «Київцентраеро» Державного підприємства обслуговування повітряного руху України. 
Наказом в.о. директора Державного підприємства обслуговування повітряного руху України  №465/о від 4 травня 2020 року  ОСОБА_1 був звільнений з роботи з 8 травня 2020 року за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію, згідно із ст.38 КЗпП України.
Станом на день звільнення з роботи позивач займав посаду інженера 1 категорії служби кондиціонування повітря та санітарно-технічного забезпечення РСП «Київцентраеро» Державного підприємства обслуговування повітряного руху України  з посадовим окладом 21 310 гривень. 
Стаж безперервної роботи в РСП «Київцентраеро» Державного підприємства обслуговування повітряного руху Українисклав повних 15 років. 
На підставі п.6.25.2 колективного договору, укладеного між адміністрацією ДП Державного підприємства обслуговування повітряного руху Українита профспілками, у відповідача виник обов`язок виплатити  ОСОБА_1  матеріальну допомогу в розмірі 20 посадових окладів, що становить 426200 гривень. 
Однак ДП Державного підприємства обслуговування повітряного руху України  ухиляється від добровільного виконання цього обов`язку.
Рішенням Бориспільського міськрайоного суду Київській області  від 14 січня 2021 року позовні вимоги були задоволені частково.
Стягнуто з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на користь ОСОБА_1 матеріальну допомогу в розмірі 426 200 гривень.
У задоволенні позову в частині вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку відмовлено.
Стягнуто з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на користь ОСОБА_1 витрати на оплату судового збору в розмірі 420 гривень 40 копійок та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 25000 гривень.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанціїДержавне підприємство обслуговування повітряного транспорту  України подало апеляційну скаргу. 
Просило рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову в позові. 
В обґрунтування апеляційних вимог зазначило, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального права, не надано належної оцінки доказами Державного підприємства обслуговування повітряного руху Українищодо відсутності фінансової можливості  здійснювати додаткові виплати за колективним договором.
Зазначило, що згідно зі Статутом підприємства усі виплати пов`язані з перевищенням законодавчо правових норм здійснюються  за рахунок власних коштів.
Підприємство протягом звітного періоду не отримало прибуток. За перший квартал 2020 року збиток склав 299 444 млн. грн. Оскільки діяльність підприємства є збитковою, тому Державне підприємство обслуговування повітряного руху України не має можливості сплачувати суми у зв' язку з виходом на пенсію працівників.
Посилаючись на те, що відповідно до Закону України "Про внесення змін де деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби   (COVID 19)"  № 530-IX від 17 березня 2020 року Верховною Радою було прийнято зміни до частини другої статті 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні", відповідно до яких  карантин визнається форс-мажором.
Підтвердженням форс мажорних обставин є висновок Торгово-промислової палати України від 20 липня 2020 року № 2051/1.2., що не враховано судом першої інстанції.    
Зазначило, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального права.
Одноразова матеріальна допомога не відноситься до основного фонду оплати праці та є заохочувальними та компенсаційними виплатами які здійснюються при наявності у підприємства фінансової можливості.
Судом першої інстанції не взято до уваги практику Верховного Суду з аналогічних спорів.
Також апелянт не погоджується з рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог щодо відшкодування витрат на правову допомогу. Вважає, що позивачем значно завищені витрати на правову допомогу та вони є не доведеними в частині співмірності.     
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції адвокат Казак К.І. представник ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. 
Вважає необґрунтованим рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку.
Також не погоджується з посиланням суду першої інстанції на висновок Торгово-промислової палати України наданий відповідачем, який, на думку апелянта, є неналежним доказом підтвердження форс мажорних обставин. 
Позиція суду першої інстанції щодо відсутності вини відповідача в затримці проведення розрахунку суперечить обставинам викладеним в рішенні суду. 
Зазначив, що фінансовий стан відповідача не є збитковим, що спростовується інформацією розміщеної на офіційному сайті Міністерства інфраструктури України, та фінансовим планом підприємства на отримання прибутку у 2021 році, який містить показники на отримання капітальних інвестицій більше ніж у 2020 році.
Вважає, що суд першої інстанції безпідставно зменшив стягнення витрат на відшкодування  судових витрат по оплаті судового збору та витрат на правовому допомогу оплату та не врахував умови укладеного між адвокатом та ОСОБА_1 договору про надання правової допомоги та визначеного між сторонами гонорару.
Вислухавши доповідь судді-доповідача, представників учасників процесу, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.
Судом першої інстанції встановлено, що згідно з інформацією викладеною у трудовій книжці серії НОМЕР_1   ОСОБА_1 (а.с.28-39 т.1), встановлено, що він працював в РСП «Київцентраеро» Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на посаді інженера 1 категорії служби кондиціонування повітря та санітарно технічного забезпечення. 
Згідно з копією листа заступника директора з управління активами Державного підприємства обслуговування повітряного руху України№1-17.4/7207/20 від 30 червня 2020 року посадовий оклад позивача становив 21 310 гривень (а.с.58-60 т.1).
4 травня 2020 року позивача було звільненоз роботи з 8 травня 2020 року за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію, згідно із ст.38 КЗпП України, на підставі наказу в.о. директора Державного підприємства обслуговування повітряного руху України  №465/о від 4 травня 2020 року (а.с.40 т.1) .
Задовольняючи позов частково суд першої інстанції прийшов до висновку, що нарахування і виплата одноразової допомоги при звільненні за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію не входить в структуру заробітної плати, не передбачена нормами КЗпП України та не відноситься до інших заохочувальних та компенсаційних виплат, що встановлені у ч.3 ст.2 Закону України «Про оплату праці». Однак  зазначена виплата була гарантована відповідачем відповідно до п.6.25.2 колективного договору, та підлягає стягненню.
Оскільки виплата зазначеної допомоги відповідно до колективного договору не передбачена в день звільнення, тому дія ст.117 КЗпП України на спірні правовідносини не поширюється.
Вимоги щодо стягнення судових витрат на відшкодування судового збору та витрат на правову допомогу стягнуті пропорційно задоволеним вимогам.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції враховуючи наступне. 
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.
При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам процесуального закону. 
Судом першої інстанції встановлено, що згідно з п.6.25.2 колективного договору, укладеного між адміністрацією Державного підприємства обслуговування повітряного руху України  та профспілками, в редакції, чинній на час звільнення позивача з роботи (а.с.43-46 т.1), встановлено, що у випадку звільнення працівника за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію адміністрація підприємства гарантує надання матеріальної допомоги у розмірі: при стажі безперервної роботи на підприємстві повних 5 років - 6 посадових окладів з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови, як такої, що збільшувала посадовий оклад, за відповідним наказом; за кожний повний рік роботи понад 5 років - по 2 посадових оклади з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови, як такої, що збільшувала посадовий оклад, за відповідним наказом за кожний рік. 
В цілому максимальний розмір матеріальної допомоги не може перевищувати 20 посадових окладів.
Відповідно до ст.10 та ч.3 ст.13 КЗпП України колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів. Колективний договір може передбачати додаткові порівняно з чинним законодавством і угодами гарантії, соціально-побутові пільги.
Згідно з ч.1 ст.5 Закону України «Про колективні договори і угоди» умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, а також сторін, які їх уклали.
Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення.
Згідно з ч.1 ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майно. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Колегія суддів погоджується із тим, що матеріальна допомога визначена колективним договором Державного підприємства обслуговування повітряного транспорту України, не входить до складу заробітної плати та на неї не розповсюджується санкції статті 117 КЗпП України.
Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строк, зазначений в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Згідно з правовою позицією Верховного Суду викладеної у постанові від 5 жовтня 2020 року у справі №359/3889/18 (провадження №61-6951св19), зазначено, що статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталось внаслідок випадку або непереборної сили. 
У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила, але не могла її відвернути, і ця подія завдала збитків. 
Відповідно до статті 117 КЗпП України підставою відповідальності власника за затримку розрахунку при звільненні є склад правопорушення, який включає два юридичних факти: порушення власником строку розрахунку при звільненні та вина власника. 
Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі №243/2071/18 (провадження №61-48088сво18). Згідно зі статтею 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності. Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту (імпорту) тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.
Згідно із трудовою книжкою ОСОБА_1 серії НОМЕР_1  (а.с.28-39 т.1) встановлено, що він працював в РСП «Київцентраеро» Державного підприємства обслуговування повітряного руху України в період з 4 травня 2005 року до 8 травня 2020 року включно. 
Стаж безперервної роботи позивача в РСП «Київцентраеро» Державне підприємства обслуговування повітряного руху Українисклав повних 15 років. 
Позивача було звільнено з роботи за власним бажанням, у зв`язку з виходом на пенсію. 
У зв`язку зі звільненням позивача на пенсію у Державного підприємства обслуговування повітряного руху Українина підставі п.6.25.2 колективного договору виник обов`язок виплатити позивачу матеріальну допомогу в розмірі 426200 гривень (21310 х 20).
Згідно з п.14.1 колективного договору встановлено, що усі виплати, пов`язані з перевищенням законодавчо-правових норм, здійснюються за рахунок власних коштів підприємства (за їх наявності) у послідовності пріоритетів, визначених додатком №26 до цього договору. 
Черговість виплати матеріальної допомоги у зв`язку з виходом працівника на пенсію у  додатку не визначена (п.6.25.2 колективного договору). 
Судом першої встановлено, що згідно листа  заступника директора з управління активами Державного підприємства обслуговування повітряного руху України №1-17.4/7207/20 від 30 червня 2020 року на адресу адвоката Казака К. (т.1 а.с.58-60) зазначено, що станом на 8 травня 2020 року на рахунках відповідача зберігались грошові кошти в розмірі 2424489 гривень 93 копійок, 14706 доларів США 46 центів, 6017373 євро 31 цента, 1630 фунтів стерлінгів 83 пенсів. 
Судом першої інстанції було вірно встановлено, що відповідач не надав суду першої інстанції жодного беззаперечного доказу на підтвердження того, що вказаних грошових коштів було недостатньо для виплати  ОСОБА_1  матеріальної допомоги. 
Ця обставина спростовує доводи відповідача щодо відсутності фінансової можливості та наявності збитків на Державному підприємства обслуговування повітряного руху України.
Згідно з протоколом №2 від 18 березня 2020 року (а.с.82-84 т.1) встановлено, що робочою групою з оперативного реагування на кризові ситуації фінансово-економічного характеру було прийнято рішення про здійснення виплати лише заробітної плати працівникам, а також обов`язкових податків та зборів. 
Також до п.6.25.2 колективного договору були внесені зміни (а.с.77-81 т.1), відповідно до яких в подальшому виплата матеріальної допомоги буде здійснюватись на основі договору між працівником та адміністрацією, типова форма якого буде погоджена з профспілковою організацією. 
Відповідно до такого договору виплата матеріальної допомоги має надаватись за схемою: 1 посадовий оклад з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови, як такої, що збільшує посадовий оклад, протягом 10 банківських днів з дати початку дії договору, залишок суми матеріальної допомоги по узгодженому графіку (орієнтовно 1 оклад з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови, як такої, що збільшує посадовий оклад, раз на 2 місяці, починаючи з 12 місяця з дати підписання договору). При цьому договір на виплату матеріальної допомоги міг бути підписаний лише до 1 липня 2020 року за умови відсутності судового спору між працівником та підприємством з цього питання. Однак робоча група з оперативного реагування на кризові ситуації фінансово-економічного характеру не уповноважена приймати рішення, що фактично змінюють зміст колективного договору та прямо суперечать передбаченим в ньому гарантіям. 
Судом першої інстанції встановлено, що  зміни до колективного договору вступили в дію 20 травня 2020 року, тоді як ОСОБА_1 був звільнений з роботи з 8 травня 2020 року. 
Зазначене свідчить про те, що рішення робочої групи з оперативного реагування на кризові ситуації фінансово-економічного характеру від 18 березня 2020 року, та зміни до колективного договору не можуть застосовуватись до спірних правовідносин.
Колегія суддів погоджується із судом першої інстанції в тій частині, що  ОСОБА_1  мав цілком обґрунтовані та справедливі очікування на отримання матеріальної допомоги, а Державне підприємство  обслуговування повітряного руху України  мало виконати умови колективного договору щодо позивача.
Враховуючи те, що матеріальна допомога передбачена колективним договором у зв`язку з виходом працівника на пенсію не входить до фонду заробітної плати працівника, та на неї не може розповсюджуватись вимоги ст. 117 КЗпП України.     
Крім того, як встановлено судом першої інстанції згідно висновку торгово-промислової палати України №2051/1.2 від 29 липня 2020 року (а.с.15-31 т.2) встановлено, що світова ситуація з розповсюдженням коронавірусу COVID-19 мала критичний вплив як на світову, так і на українську авіаційну галузь. Соціальні та фінансові наслідки для авіації (в тому числі авіакомпаній, аеропортів та провайдерів аеронавігаційних послуг) виявились руйнівними. Починаючи з 12 березня 2020 року згідно з постановою Кабінету Міністрів України №211 від 11 березня 2020 року «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» на всій території України був установлений карантин, були заборонені пасажирські перевезення, в тому числі авіаційним транспортом. 
Згідно з рішенням РНБО України від 13 березня 2020 року «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки в умовах спалаху гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», введеного в дію указом Президента України №87 від 13 березня 2020 року, були закриті пункти пропуску через державний кордон України для здійснення регулярного пасажирського сполучення. 
Зважаючи на виконання введеного органами державної влади України карантину, заборони виконання міжнародних польотів та польотів над територією України, вітчизняні авіакомпанії, які здійснювали пасажирські перевезення, тимчасово призупинили провадження своєї операційної діяльності. Аналогічна ситуація склалась і на ринках авіаційних перевезень країн Європи та світу в частині введення обмежень щодо пересування громадян та відповідної зупинки більшості польотів авіакомпаній (окрім поодиноких евакуаційних рейсів). Як наслідок даної ситуації та введених заходів, падіння трафіку у повітряному просторі України протягом другої половини березня - травня 2020 року склало приблизно -95% з негативними піками аж до -98%. 
Авіаційна, і зокрема, аеронавігаційна галузь України та світу переживає безпрецедентну системну кризу, яка викликана падінням обсягів повітряного руху на 90%. Прогнозовані строки повернення до докризових рівнів 2019 року коливаються від двох до трьох років. Тому торгово-промислова палата України підтвердила, що починаючи з 16 березня 2020 року наведені вище обставини утруднювали виконання Державним підприємством  обслуговування повітряного руху України зобов`язань, передбачених колективним договором.
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що аналіз висновку торгово-промислової палати України №2051/1.2 від 29 липня 2020 року свідчить про відсутність вини Державного підприємства  обслуговування повітряного руху України в затримці проведення розрахунку з позивачем. 
Встановлено, що наказом в.о. директора Державного підприємства обслуговування повітряного руху України №197 від 16 березня 2020 року  на підприємстві був встановлений простій з 18 березня 2020 року до 31 травня 2020 року. (т. 1 а.с.85-86)
Наказом в.о. директора Державного підприємства  обслуговування повітряного руху України №410 від 27 травня 2020 року (а.с.88-89 т.1) простій на підприємстві був продовжений з 1 червня 2020 року до 15 липня 2020 року. Крім того, наказом в.о. директора ДП «Украерорух» №245 від 10 квітня 2020 року  на підприємстві навіть був введений режим неповного робочого часу починаючи з 10 липня 2020 року. (т. 2 а.с.8) 
Наказом в.о. директора Державного підприємства  обслуговування повітряного руху України №1041 від 28 жовтня 2020 року режим неповного робочого часу продовжений на 2021 рік (а.с.11 т.2) 
Крім того керуючись правовим висновком, викладеному у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі №243/2071/18 (провадження №61-48088сво18) та в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 5 жовтня 2020 року у справі №359/3889/18 (провадження №61-6951св19), належним чином підтверджується, відсутні підстави для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку відсутні. 
Колегія суддів погоджується із висновком суд першої інстанції про здійснення розподілу судових витрат. 
Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з ч.1, ч.2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
ОСОБА_1  було сплачено судовий збір в розмірі 840 гривень 80 копійок та 50000 гривень на оплату професійної правничої допомоги, що підтверджується квитанцією №94604 від 4 червня 2020 року (а.с.8 т.1) та копією квитанції №49610804 від 4 червня 2020 року (а.с.47 т.1). 
Позовні вимоги позивача задоволені частково.
Розподіл судових витрат відбувся відповідно до вимог процесуального закону, та судом першої інстанції правомірно було стягнуто з Державного підприємства  обслуговування повітряного руху України на користь позивача витрати на відшкодування оплати судового збору в розмірі 420 гривень 40 копійок (840,80 : 2) та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 25000 гривень (50000 : 2), що на думку колегії є правомірним.
Інші доводи апелянтів висновків суду першої інстанції не спростовують.
З урахуванням викладеного колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційні скарги належить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст. 268, 367, 375, 381, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів , 
 
ПОСТАНОВИЛА :
 
Апеляційні скарги Державного підприємства обслуговування повітряного транспорту та  адвоката Казака Кирила Ігоревича представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення  Бориспільського міськрайоного суду Київській області  від 14 січня 2021 року залишити без змін
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного суду.
 
Головуючий                                                                                Д.Р. Гаращенко

Судді                                                                                           Л.П. Сушко                                                             

                                                                                                     В.І. Сліпченко