Дата документу 06.04.2021 Справа № 311/2659/20

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний №311/2659/20         Головуючий у 1 інстанції: Носик М.А.
Провадження № 22-ц/807/1408/21         Суддя-доповідач: Поляков О.З.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 квітня 2021 року        м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:
головуючого:        Полякова О.З.,
суддів:        Крилової О.В.,
       Кухаря С.В.
при секретарі: Бєловій А.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Василівського районного суду Запорізької області від 22 січня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності,-

В С Т А Н О В И Л А:        

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності.
В обґрунтування своїх вимог, ОСОБА_1 зазначила, що їй та ОСОБА_3 на праві спільної власності належить квартира АДРЕСА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло та копією технічного паспорту. Частини у праві сумісної спільної власності зазначеної квартири становлять по 1/2. 
ОСОБА_1 зазначила, що ОСОБА_3 в зазначеній квартирі не мешкає з 2002 року, не несе будь-яких витрат на утримання сумісного майна та на його забезпечення в нормальному стані. 
У 2003 році ОСОБА_3 виявила бажання продати ОСОБА_1 свою частку вказаної квартири та запропонувала останній сплатити 2000 доларів США в рахунок компенсації вартості її частки. ОСОБА_1 погодилась з цією пропозицією, передала ОСОБА_3 обумовлену суму, а вона видала їй власноруч написану розписку. В цей же день, звернувшись до нотаріуса для оформлення договору купівлі-продажу, з`ясувалось, що в цей день правочин вчинити неможливо, оскільки для цього необхідний попередній запис на інший день. Оскільки ОСОБА_3 збиралась виїжджати мешкати до іншого місця та в неї не було часу чекати, тому укладення правочину було відкладено на інший час. Зараз з ОСОБА_3 зв`язку не має, за місцем реєстрації її немає і де вона знаходяться не відомо.
Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_1 просила суд припинити право власності ОСОБА_3 на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 та визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .
Рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 22 січня 2021 року відмовлено у задоволені позову. 
Не погоджуючись із зазначеним рішенням, ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, формальний розгляд справи судом першої інстанції, просить скасувати рішення Василівського районного суду Запорізької області від 22 січня 2021 року, та ухвалити нове, яким задовольнити позов. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не застосовано до спірних правовідносин норму закону, яка підлягала застосуванню в подібних правовідносинах, зокрема ч. 3 ст.358, 365 ЦК України. Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції знехтував правовою позицією Верховного Суду який досліджував питання щодо особливостей припинення права особи на частку у спільному майні та висловив свою позицію у Постанові колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 грудня 2019 року в рамках справи № 303/4849/16- ц, провадження №61-27907св18 (ЄДРСРУ № 86755021). В наведеній постанові зазначено, що відповідно до ст. 365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Аналіз зазначеної норми дає підстави, дійти висновку про те, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної школи інтересам співвласника та членам його сім`ї. При цьому, висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та об`єкта, який є спільним майном (Постанова Верховного суду від 18 липня 2019 року по справі №210/2236/15-ц, провадження № 61-33924св18 (ЄДРСРУ № 83105519).
Проте, судом першої інстанції не надано оцінки фактичним обставинам, зокрема, що відповідач в спірній квартирі не мешкає з 2002 року, що вона особисто виявила бажання отримати від ОСОБА_1 компенсацію вартості її частки в розмірі 2000 доларів США та отримала її, що в розумінні ст. 347 ЦК України, свідчить про фактичну відмову співвласника від права власності на майно. При цьому, позивач повністю виконала взяти на себе зобов`язання по сплаті вартості частки ОСОБА_3 , яка впродовж тривалого часу не вимагає у ОСОБА_1 повернення майна, не цікавиться його станом та не приймає участі в його утриманні. При цьому, ОСОБА_4 має власний житловий будинок за адресою реєстрації, який вона придбала у 2008 році, що підтверджується фотокопією відповідного договору отриманого ОСОБА_1 від онучки, отже припинення права власності на частку ОСОБА_4 у спірній квартирі не завдасть будь-якої шкоди ані її інтересам, ані членам її сім`ї. 
Крім того, як зазначено у рішенні, ОСОБА_4 особисто надала до суду заяву про визнання позову. Однак, суд першої інстанції всупереч вимогам ч. 4 ст. 206 та ч. 6 ст.263 ЦПК України, не ухвалив рішення про задоволення позову та не постановив ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову, продовжуючи судовий розгляд, не визнав явку сторін обов`язковою для надання особистих пояснень, що було б доцільно задля повного та всебічного з`ясування всіх обставин у справі для ухвалення законного та обґрунтованого рішення. Замість цього, суд ухвалив рішення про відмову в задоволенні позову з підстав його не обґрунтованості.
Відзивів на апеляційну скаргу не надходило, що у відповідності до ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
15 березня 2021 року на електрону пошту до Запорізького апеляційного суду надійшла заява від імені ОСОБА_3 про розгляд апеляційної скарги за її відсутності. Також, у заві зазначено, що ОСОБА_3 підтримує апеляційну скаргу, та просить задовольнити її, скасувати оскаржуване рішення, та прийняти нове, яким задовольнити позов ОСОБА_1 (а.с. 55).
При цьому, колегія суддів звертає увагу, що згідно з ч. 2 ст. 183 ЦПК України письмові заява, клопотання чи заперечення підписуються заявником чи його представником.
Відповідно до частини восьмої статті 43 ЦПК України, якщо документи подаються учасниками справи до суду або надсилаються іншим учасникам справи в електронній формі, такі документи скріплюються електронним цифровим підписом учасника справи.
Електронний цифровий підпис - вид електронного підпису, отриманого за результатом криптографічного перетворення набору електронних даних, який додається до цього набору або логічно з ним поєднується і дає змогу підтвердити його цілісність та ідентифікувати підписувача. Електронний цифровий підпис накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа (стаття 1 Закону України «Про електронний цифровий підпис»).
Відповідно до статті 3 Закону України «Про електронний цифровий підпис» електронний цифровий підпис за правовим статусом прирівнюється до власноручного підпису (печатки) у разі, якщо: електронний цифровий підпис підтверджено з використанням посиленого сертифіката ключа за допомогою надійних засобів цифрового підпису; під час перевірки використовувався посилений сертифікат ключа, чинний на момент накладення електронного цифрового підпису; особистий ключ підписувача відповідає відкритому ключу, зазначеному у сертифікаті.
Встановлено, що заява ОСОБА_3 подана в електронній формі та без накладення електронного цифрового підпису. За таких обставин, колегією суддів вона до уваги не приймається.
У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити її з вищевказаних підстав.
Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, своїх представників не направили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися відповідно до вимог чинного законодавства, що підтверджується матеріалами справи. Так, судові повістки, направлені на адресу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, повернулись до апеляційного суду із відміткою «адресат відсутній» (а.с. 57-66). При цьому, колегія суддів зазначає, що відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. 
За таких обставин, колегія суддів колегія у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України здійснила апеляційний розгляд у відсутності сторін. 
Заслухавши суддю-доповідача, доводи учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню. 
За змістом ч.ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає в повній мірі. 
Судом першої інстанції встановлено, що  ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на праві приватної спільної власності в рівних частках належить квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 Наведене підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло № НОМЕР_1 від 03 лютого 2000 року, виданого Василівською міською радою Запорізької області (а.с. 7).
Відповідно до технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_1 , складається з двох жилих кімнат, що дає можливість проживати в ній двом власникам (а.с. 8-9).
З копії акту на предмет фактично проживання від 12 травня 2020 року вбачається, що в результаті обстеження та зі слів сусідів встановлено, що ОСОБА_3 , яка є співвласником Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 фактично в ній не проживає з 2002 року (а.с. 11).
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 зазначила, що між нею та ОСОБА_3 досягнуто домовленості щодо продажу частки відповідачем своєї квартири на користь позивача, проте оформити договір купівлі-продажу в той день не виявилось можливим, оскільки необхідний попередній запис до нотаріуса. За таких обставин, ОСОБА_1 , зокрема, просила припинити право власності ОСОБА_3 на Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 .
На підтвердження своїх вимог, ОСОБА_1 надано суду копії розписки від 04 серпня 2003 року, з якої вбачається, що ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_1 дві тисячі доларів США за продану нею ОСОБА_1 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_3 (а.с. 10).
При вирішенні спору, суд першої інстанції керувався приписами ст. 347 ЦК України, за якими особа може відмовитися від права власності на майно, заявивши про це або вчинивши інші дії, які свідчать про її відмову від права власності. У разі відмови від права власності на майно, права на яке не підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту вчинення дії, яка свідчить про таку відмову. У разі відмови від права власності на майно, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту внесення за заявою власника відповідного запису до державного реєстру. Проте, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд виходив з того, що позивачем не надано жодних допустимих доказів які б підтверджували відмову ОСОБА_3 від 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 .
З зазначеним висновком колегія суддів погоджується. 
Згідно ч.1 ст. 355 Цивільного кодексу України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Конституцією України та ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК України).
Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.
Також у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «AFFAIRE TKACHENKO c. RUSSIE» від 20 березня 2018 року зазначено: «Кожна людина має право на повагу до її особистого і сімейного життя, до свого житла і до таємниці кореспонденції. Не може бути втручання з боку публічних властей у здійснення цього права, за винятком випадків, коли таке втручання передбачене законом і якщо являє собою міру, яка в демократичному суспільстві є необхідною в інтересах національної безпеки, громадського спокою, економічного добробуту країни, для захисту порядку і запобігання злочинам, для охорони здоров`я чи моралі або захисту прав і свобод інших людей».
Згідно із статтею 362 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою в праві спільної часткової власності. У разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів. Продавець частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає. Якщо бажання придбати частку у праві спільної часткової власності виявили кілька співвласників, продавець має право вибору покупця. У разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі співвласник може пред`явити до суду позов про переведення на нього прав та обов`язків покупця. Одночасно позивач зобов`язаний внести на депозитний рахунок суду грошову суму, яку за договором повинен сплатити покупець.
У статті 363 ЦК України передбачено, що частка у праві спільної часткової власності переходить до набувача за договором з моменту укладення договору, якщо інше не встановлено домовленістю сторін. Частка у праві спільної часткової власності за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, переходить до набувача відповідно до статті 334 цього Кодексу.
Згідно з частиною першою статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.
Встановлено, що договір купівлі продажу частки спірної квартири, між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не укладався, та відповідно, нотаріально не посвідчувався. 
При цьому, надана ОСОБА_1 копію розписки не може бути підтвердженням факту укладання між сторонами договору купівлі-продажу, оскільки останній, відповідно до законодавства підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню.
Так, у статті 47 ЦК УРСР (яка діяла на момент складання розписки, та виникнення домовленості між сторонами) визначено, що нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною.
Однією з умов застосування вищевказаної норми та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. 
Цей висновок відображений у постанові Верховного Суду України від 06 вересня 2017 року у справі № 6-1288цс 17.
Аналогічні норми містяться у Цивільному Кодексі України 2004 року. Так статтями 209, 210 ЦК України встановлено, що правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.
Відповідно до статті 219 ЦК України у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним. Суд може визнати такий правочин дійсним, якщо буде встановлено, що він відповідав справжній волі особи, яка його вчинила, а нотаріальному посвідченню правочину перешкоджала обставина, яка не залежала від її волі. 
При цьому, судом першої інстанції обґрунтовано зазначено, що ОСОБА_1 не доведено факт ухилення ОСОБА_3 від укладення договору. 
Крім того, посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_3 визнала позов, також спростовує факт ухилення ОСОБА_3 від укладення договору. 
При цьому, доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції за наявності заяви відповідача про визнання позову, в порушення вимог ч. 4 ст. 206 ЦПК України, не ухвалив рішення про задоволення позову та не постановив ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову є безпідставними, з огляду на наступне.
З матеріалів справи встановлено, що 04 листопада 2020 року на електрону пошту Василівського районного суду від імені ОСОБА_3 надійшла заява про визнання позову (а.с. 22), проте, за матеріалами справи не вбачається, що зазначена заява подана із накладенням електронного цифрового підпису, як того вимагає норма ч. 8 ст. 43 ЦПК України. 
Крім того, враховуючи позицію ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_3 позову, колегія суддів зазначає що зазначені обставини свідчать про відсутність спору між позивачем і ОСОБА_3 . Позивач не обґрунтувала і не надала доказів наявності перешкод для того, щоб у визначеному законом порядку та з дотриманням законодавства здійснити відчуження 1/2 частки в праві власності на житлове приміщення.
Статтею 2 ЦПК України встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України  кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно із частиною 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
При вирішенні справи, суд першої інстанції надав належну оцінку правовідносинам сторін і фактичним підставам позову, а також наявності правових підстав для судового захисту та ефективності обраного позивачем способу такого захисту.
Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі – Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції – на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.
Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8).
Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року.
Отже, застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Позов про припинення права власності на 1/2 частки у праві власності на нерухоме майно за умови наявності бажання та домовленості двох співвласників цього майна оплатно придбати зазначену частку у відповідача, не відповідає завданням судочинства та підставам здійснення права на судовий захист.
Посилання в апеляційній скарзі на незастосування судом першої інстанції норм ч. 3 ст. 358, 365 ЦК України не заслуговують на увагу. 
Так, випадки, коли співвласник майна бажає позбутися належної йому частки в спільному майні шляхом отримання від інших співвласників компенсації вартості належної йому частки та визнання за останнім права власності на все майно, регулюються статтею 364 ЦК України. 
Згідно з частиною першою, другою статті 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі належної йому частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.
Частина третя статті 358 ЦК України передбачає, що кожен із співвласників має право на надання йому в володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності; у разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Встановлено, що ОСОБА_3 з відповідним позовом про отримання від інших співвласників компенсації вартості належної їй частки та визнання за останнім права власності на все майно не зверталась. 
Відповідно до статті 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.
Отже, стаття 365 ЦК України регулює випадки, коли позивач, співвласник майна, має на меті позбавлення права власності на частку майна інших співвласників, відповідачів у справі.
Разом з тим, норми статті 365 ЦК України не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, оскільки ОСОБА_3 належить Ѕ частка квартири, а отже частка не є незначною, позивачем не доведено що неможливості поділу квартири, зокрема, шляхом виділення частки із спільного майна, та не доведено неможливість спільного володіння і користування квартирою. Посилання ОСОБА_1 в обґрунтування заявлених нею вимог на застосування п. 4 ст. 365 ЦК України, також є безпідставним, оскільки факт придбання ОСОБА_3 іншого житла не свідчить про те, що позбавлення права власності на Ѕ частини цієї квартири не завдасть істотної шкоди її інтересам.
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов обґрунтованого висновку про залишення позовних вимог ОСОБА_1 без задоволення. 
За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.
З урахуванням наведеного аргументи апеляційної скарги не свідчать про наявність правових підстав для скасування рішення Василівського районного суду Запорізької області від 22 січня 2021 року, у зв`язку з чим, апеляційна скарга ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін.
Оскаржуване рішення суду відповідає вимогам закону і підстави для його скасування відсутні.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,- 

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 - залишити без задоволення.
Рішення Василівського районного суду Запорізької області від 22 січня 2021 року по цій справі - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови. 
Повна постанова складена 15 квітня 2021 року.

Головуючий:

Судді: