Постанова
Іменем України 
27 травня 2021 року
м. Київ
справа № 619/4458/18
провадження № 51-5541км20
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                   ОСОБА_1 ,
суддів                                    ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
 
за участю
секретаря судового засідання   ОСОБА_4 ,
прокурора                                       ОСОБА_5 ,
захисника                                        ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),
потерпілого                                     ОСОБА_7 (у режимі відеоконференції),
представника потерпілого          ОСОБА_8 (у режимі відеоконференції),                         
                                                                     
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги захисника ОСОБА_6 та представника потерпілого ОСОБА_8 на вирок Дергачівського районного суду Харківської області від 30 березня 2020 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 08 жовтня 2020 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12018220280000928, за обвинуваченням 
 
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, жителя АДРЕСА_1 , такого, що не має судимості,
 
у вчиненні злочину, передбаченого ст. 128 Кримінального кодексу України (далі – КК).
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини  
 
За вироком Дергачівського районного суду Харківської області 
від 30 березня 2020 року ОСОБА_9 засуджено за ст. 128 КК до обмеження волі на строк 2 роки.
Постановлено стягнути із засудженого ОСОБА_9 на користь потерпілого ОСОБА_7 43 765, 67 грн на відшкодування матеріальної та 50 000 грн моральної шкоди.  
Згідно з вироком ОСОБА_9 визнано винуватим та засуджено за необережне тяжке тілесне ушкодження, заподіяне за таких обставин.
20 травня 2018 року близько 19:00 неподалік будинку 
АДРЕСА_2 ОСОБА_7 та ОСОБА_9 під час спілкування уклали спір про те, що останній не зможе виконати прийом боротьби у вигляді перекидання через себе ОСОБА_7 , у зв`язку із чим вони домовилися про те, що 
ОСОБА_9 спробує це зробити.
У подальшому на виконання зазначеної домовленості ОСОБА_7 нахилив тулуб паралельно до землі, а ОСОБА_9 підійшов ззаду до ОСОБА_7 , обхопив його тулуб обома руками, підняв та, прогнувшись назад, перекинув через себе на асфальтобетонне покриття, внаслідок чого ОСОБА_7 під вагою власного тіла вдарився лівою скронево-тім`яною частиною голови.
У результаті необережних дій ОСОБА_9 потерпілому були заподіяні тяжкі тілесні ушкодження. 
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 08 жовтня 2020 року вирок щодо ОСОБА_9 залишено без зміни. 
 
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
 
У касаційній скарзі захисник засудженого ОСОБА_9 – адвокат ОСОБА_6 порушує питання про скасування постановлених у справі судових рішень та призначення нового розгляду в суді першої інстанції.
На обґрунтування своїх вимог, посилаючись на необґрунтованість висновків судових інстанцій щодо доведеності вини ОСОБА_9 , зазначає, що матеріалами справи не доведено, що саме діями засудженого потерпілому були заподіяні тяжкі тілесні ушкодження. Стверджує, що судовий розгляд проведено з порушенням принципів змагальності та безпосередності, а також з порушенням встановленого порядку фіксації, а після проголошення вироку судом не було виконано вимог ч. 3 ст. 376 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК). Крім того, на порушення вимог ст. 376 КПК апеляційний суд не повідомив про час оголошення повного тексту ухвали.  Також зазначає, що призначене засудженому покарання за своїм видом є явно несправедливим через суворість, при його обранні судом не враховано даних про особу ОСОБА_9 та пом`якшуючих покарання обставин.
 У касаційній скарзі представник потерпілого ОСОБА_7 – адвокат ОСОБА_8 порушує питання про скасування постановлених щодо 
ОСОБА_9 судових рішень та призначення нового розгляду в суді першої інстанції.
На обґрунтування своїх вимог посилається на те, що дії ОСОБА_9 за ст. 128 КК кваліфіковані неправильно. Стверджує, що останній, перекидаючи через себе ОСОБА_7 , мав намір заподіяти йому тяжке тілесне ушкодження, а тому дії засудженого мають бути кваліфіковані за 
ч. 1 ст. 121 КК. Зазначає, що апеляційна інстанція цим доводам належної оцінки не дала, залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, свого рішення не мотивувала. Вважає ухвалу апеляційного суду такою, що не відповідає вимогам ст. 370 КПК.
У запереченнях на касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 потерпілий ОСОБА_7 та його представник, вважаючи її необґрунтованою, просять залишити скаргу без задоволення.
     
Позиції учасників судового провадження
 
         Захисник ОСОБА_6 у режимі відеоконференції підтримав доводи касаційної скарги та заперечував проти задоволення касаційної скарги представника потерпілого. 
         Потерпілий ОСОБА_7 та його представник у режимі відеоконференції підтримали доводи касаційної скарги та заперечували   проти задоволення касаційної скарги захисника засудженого.
Прокурор вважає, що касаційні скарги задоволенню не підлягають, та просила судові рішення щодо ОСОБА_9 залишити без зміни.
            
Мотиви Суду           
 
Згідно зі ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
За правиламич. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Водночас у касаційних скаргах як захисника засудженого, так і представника потерпілого є посилання на неповноту та однобічність судового розгляду (зокрема, відхилення клопотань про допит певних осіб, невчинення певних процесуальних дій), а також на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.
У зв`язку із цим колегія суддів наголошує на тому, що відповідно до 
ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Таким чином, неповнота та однобічність судового розгляду,  невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження  з огляду на наведені вимоги закону не можуть бути предметом перегляду суду касаційної інстанції. 
Отже, переглядаючи судові рішення, касаційний суд виходить із установлених судовими інстанціями фактичних обставин справи.
Перевіряючи правильність судових рішень, постановлених щодо ОСОБА_9 , з огляду на правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність та дотримання вимог кримінального процесуального закону, Суд вважає, що суд першої інстанції (з яким обґрунтовано погодився й апеляційний суд) відповідно до вимог ст. 370 КПК обґрунтував обвинувальний вирок належними, допустимими та достовірними доказами, які було розглянуто в судовому засіданні й оцінено в їх сукупності з точки зору достатності та взаємозв`язку згідно з вимогами ст. 94 КПК.  
Так, місцевим судом надано належну оцінку показанням ОСОБА_9 , який визнав свою вину в необережному заподіянні потерпілому тяжкого тілесного ушкодження, а також показанням ОСОБА_7 , який зазначив, що перебував у стані сильного алкогольного сп`яніння, пам`ятає, як ОСОБА_9 кинув його на асфальт. 
У той же час місцевий суд правильно не взяв до уваги показання потерпілого щодо заподіяння йому ОСОБА_9 тілесних ушкоджень ногами по різних частинах тіла, оскільки вони спростовуються дослідженими в судовому засіданні, зокрема, показаннями свідка ОСОБА_10 – очевидця подій, а також записом з камери відеоспостереження від 20 травня 2018 року з домоволодіння АДРЕСА_2 , з яких видно, як ОСОБА_9 на виконання спору перекинув через себе 
ОСОБА_7 і вони обидва впали, як в подальшому він допомагав потерпілому підвестися, відвів його в сторону з проїзної частини дороги та як потерпілий хиткою ходою пішов по дорозі, при цьому будь-яких інших ушкоджень останньому ОСОБА_9 не завдавав. Із дослідженого місцевим судом висновку експерта видно, що ОСОБА_7 було госпіталізовано в медичний заклад, де в умовах стаціонару йому був поставлений діагноз «гостра закрита важка черепно-мозкова травма, забій головного мозку важкого ступеня зі стисканням гострою епідуральною гематомою лівої скронево-тім`яної області. Багатофрагментарний депресивний перелом скроневої та тім`яної кісток зліва»; ці пошкодження заподіяні не пізніше 21 травня 2018 року, коли ОСОБА_7 був госпіталізований до медичного закладу, розташовані в зоні досяжності власної руки, але утворення їх власноруч є маловірогідним; відносяться до тяжких тілесних ушкоджень. 
Надавши належну оцінку зібраним у справі доказам, як кожному окремо, так і в їх сукупності та взаємозв`язку за правилами ст. 94 КПК, місцевий суд, а також за наслідками перегляду справи й апеляційний суд дійшли обґрунтованого висновку про те, що конкретні обставини даної справи (зокрема, поведінка ОСОБА_9 , який не перебував у конфлікті з потерпілим, після подій намагався допомогти ОСОБА_7 піднятися, відвів його з проїзної частини дороги, не заподіював йому будь-яких інших ушкоджень) свідчать про відсутність умислу в ОСОБА_9 на заподіяння ОСОБА_7 тяжких тілесних ушкоджень. 
Колегія суддів не вбачає підстав для іншого висновку, ніж зробленого судовими інстанціями про те, що тяжке ушкодження голови ОСОБА_7 отримав від падіння під вагою власного тіла, яке стало наслідком перекидання його ОСОБА_9 , і дії останнього, за обставин даної справи, були необережними по відношенню до наслідків.   
Таким чином, з урахуванням установлених судом фактичних обставин справи, дії ОСОБА_9 за ст. 128 КК як необережне тяжке тілесне ушкодження кваліфіковані правильно.
Що стосується доводів у касаційній скарзі представника потерпілого з приводу неправильної, на його думку, кваліфікації дій засудженого, то згідно зі ст. 337 КПК судовий розгляд проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта. Суд вправі вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.
Право змінити обвинувачення, висунути додаткове належить лише прокурору.
Як свідчать матеріали справи, згідно з обвинувальним актом 
ОСОБА_9 обвинувачувався у вчиненні злочину, передбаченого ст. 128 КК – необережне тяжке тілесне ушкодження. 
Під час судового розгляду прокурор не змінював обвинувачення та не висував додаткового.
У ході розгляду справи в межах пред`явленого обвинувачення вину ОСОБА_9 повністю підтверджено дослідженими в судовому засіданні доказами. 
Що стосується призначеного засудженому ОСОБА_9 покарання, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити про таке. 
Відповідно до вимог ст. 50 КК покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Водночас згідно із ч. 2 зазначеної норми покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.
Статтею 65 КК передбачено, що суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, відповідно до положень Загальної частини КК, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Також ст. 414 КПК встановлено, що невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість. 
Як видно з матеріалів справи, призначаючи ОСОБА_9 покарання 
за ст. 128 КК у виді обмеження волі на строк 2 роки, суд урахував ступінь тяжкості вчиненого, його позитивну характеристику, те, що ОСОБА_9 раніше не судимий, його щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, що визнано обставинами, що пом`якшують покарання, а також відсутність обтяжуючих покарання обставин. 
Отже, колегія суддів вважає, що призначене засудженому покарання  за своїм видом і розміром відповідає встановленим ст. 65 КК загальним засадам призначення покарання та його меті, визначеній ст. 50 КК. Вважати його явно несправедливим через м`якість або суворість немає підстав.
Апеляційний розгляд здійснено з дотримання вимог статей 405, 404 КПК.
Суд апеляційної інстанції, як убачається з ухали від 08 жовтня 2020 року, перевірив усі доводи, наведені в апеляційних скаргах як сторони захисту, так і потерпілого, надав на них вичерпні відповіді та обґрунтовано залишив їх без задоволення, належним чином мотивувавши свій висновок із цього приводу. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.
Доводи захисника засудженого в касаційній скарзі про те, що апеляційний суд не повідомив про час оголошення повного тексту ухвали, не мають підстав.
Як убачається з матеріалів справи (зокрема з технічного запису судового засідання суду апеляційної інстанції), 08 жовтня 2020 року після виходу суду з нарадчої кімнати суд, як це передбачено ст. 376 КПК, обмежився складанням і оголошенням резолютивної частини ухвали. Про час оголошення її повного тексту було повідомлено присутнім у судовому засіданні, у тому числі й стороні захисту.
 Відповідно до ст. 412 КПК істотними є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення. При цьому судове рішення у будь-якому разі підлягає скасуванню, якщо судове провадження здійснено з порушеннями, зазначеними в ч. 2 вказаної статті. Таких порушень (у тому числі й ч. 3 ст. 376 КПК, про що йдеться в касаційній скарзі захисника)  у кримінальній справі щодо ОСОБА_9 . Суд не встановив.
Також перевіркою матеріалів справи встановлено, що судовий розгляд у місцевому суді здійснено з дотриманням загальних засад кримінального провадження, зокрема статей 22, 23 КПК щодо змагальності та безпосередності, а також і ст. 27 КПК щодо повного фіксування процесу технічними засобами із дотриманням встановленого процесуальним законом порядку. Отже, доводи в касаційній скарзі сторони захисту із цього приводу є неприйнятними.
 Підсумовуючи наведене, колегія суддів не вбачає підстав для скасування або зміни судових рішень, тому касаційні скарги задоволенню не підлягають.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
 
ухвалив:
 
Вирок Дергачівського районного суду Харківської області від 30 березня 2020 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 08 жовтня 2020 року щодо ОСОБА_9 залишити без зміни, а касаційні скарги захисника ОСОБА_6 та представника потерпілого ОСОБА_8 – без задоволення. 
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1                                        ОСОБА_2           ОСОБА_3