ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2021 року 
м. Київ

справа №  904/4013/20 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Уркевича В. Ю. - головуючого, Чумака Ю. Я., Краснова Є. В.,
розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця Штефана Владислава Олександровича
на ухвалу Центрального апеляційного господарського суду від 25.01.2021 (головуючий суддя Дармін М. О., судді Антонік С. Г., Іванов О. Г.) у справі
за позовом Фізичної особи-підприємця Штефана Владислава Олександровича
до Криворізької міської ради
про тлумачення умов договору оренди земельної ділянки від 29.12.2007 № 141,
ВСТАНОВИВ:
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
1.          Фізична особа-підприємець Штефан Владислав Олександрович (далі - ФОП Штефан В. О., позивач) звернувся до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Криворізької міської ради (далі - Криворізька міськрада, відповідач), у якому, на момент звернення до суду, просив суд розтлумачити пункти 6, 12, 21 договору оренди земельної ділянки від 29.12.2007 № 141, який зареєстрований у Криворізькому відділі Дніпропетровської регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» (далі - відділ філії ДП «Центр державного земельного кадастру»), про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 05.03.2008 за № 040810800141.
2. Позивачем 21.10.2020 було подано заяву (уточнену позовну заяву), в якій він просив суд:
- розтлумачити чи застосовується пункт 36 договору оренди земельної ділянки від 29.12.2007 № 141, який зареєстрований у відділі філії ДП «Центр державного земельного кадастру», про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 05.03.2008 за № 040810800141, при настанні обставин, зазначених у пункті 12 договору, тобто при перегляді розміру та суми орендної плати та у випадку зміни (збільшення або зменшення за рішенням міської ради) базової вартості 1 кв. м земель міста;
- визнати пункт 12 договору оренди земельної ділянки від 29.12.2007 № 141, який зареєстрований у відділі філії ДП «Центр державного земельного кадастру», про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 05.03.2008 за № 040810800141, у частині «без внесення змін до цього договору» недійсним.
3.          У підготовчому засіданні 23.12.2020 протокольною ухвалою було прийнято до розгляду заяву про зміну предмета позову, якою є уточнена позовна заява від 21.10.2020, в частині пункту 3 прохальної частини вказаної заяви, а також оголошено про те, що в частині пункту 4 (визнання пункту 12 договору недійсним) така заява є заявою про одночасну зміну предмета і підстав позову, отже, в цій частині заява не прийнята до розгляду судом.
4.          Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, ФОП Штефан В. О. подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати протокольну ухвалу суду першої інстанції від 23.12.2020, прийняти зареєстрований судом 21.10.2020 уточнений позов від 19.10.2020 до розгляду в повному обсязі.
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
5.          Центральний апеляційний господарський суд ухвалою від 25.01.2021 подання апеляційної скарги ФОП Штефаном В. О. на протокольну ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 23.12.2020 визнав зловживанням процесуальними правами, апеляційну скаргу ФОП Штефана В. О. на протокольну ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 23.12.2020 у справі                                № 904/4013/20 повернув заявнику без розгляду.
6.          Судове рішення мотивоване тим, що частиною першою статті 255 Господарського процесуального кодексу України визначено перелік ухвал суду першої інстанції, які можуть бути оскаржені в апеляційному порядку окремо від рішення суду. Вказаний перелік є вичерпним і ним не передбачено можливості оскарження протокольної ухвали суду першої інстанції.
7.          При цьому суд апеляційної інстанції визнав зловживанням процесуальними правами подання апеляційної скарги ФОП Штефаном В. О. на протокольну ухвалу місцевого господарського суду.
Короткий зміст наведених у касаційній скарзі вимог
8.          У лютому 2021 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ФОП                Штефана В. О., в якій скаржник просить скасувати ухвалу Центрального апеляційного господарського суду від 25.01.2021, справу направити для розгляду до суду апеляційної інстанції зі стадії прийняття апеляційної скарги до провадження.
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Доводи касаційної скарги та заперечень на неї
9.          Скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції не враховано те, що відповідно до пункту 6 частини першої статті 255 Господарського процесуального кодексу України окремо від рішення суду першої інстанції можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції, зокрема ухвала про повернення заяви позивачеві (заявникові).
10. Скаржник також посилається на правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 23.09.2020 у справі № 756/12128/15-ц, згідно з яким протокольна форма ухвали не впливає на можливість її оскарження в апеляційному порядку.
11.          Інші учасники справи правом на подання письмового відзиву на касаційну скаргу, передбаченим статтею 295 Господарського процесуального кодексу України, не скористалися.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду апеляційної інстанції
12.          Відповідно до частини першої статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
13.          Згідно з абзацом 2 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
14.          Верховний Суд дослідив наведені у касаційній скарзі доводи, перевірив на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами попередніх інстанцій норм процесуального права та вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.
15. Відповідно до пункту восьмого частини першої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
16. Згідно зі статтею 14 Закону України від 02.06.2016 № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» учасники справи, яка є предметом судового розгляду, та інші особи мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
17. Аналогічно й частина перша статті 17 Господарського процесуального кодексу України регламентує, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
18.          Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
19.          Відповідно до статті 17 Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
20.          У рішенні ЄСПЛ у справі «Ґарсія Манібардо проти Іспанії» («Garcia Manibardo v. Spain» від 15.02.2000, № 38695/97) зазначив, що спосіб, в який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них (рішення у справі «Monnel and Morris v. the United Kingdom» від 02.03.1987, № 9562/81, серія A, № 115, с. 22, п. 56, а також рішення у справі «Helmers v. Sweden» від 29.10.1996, серія A, № 212-A, с.15, п.31).
21.          Суд зазначає, що право на доступ до суду, гарантоване пунктом першим статті 6 Конвенції, не є абсолютним і може підлягати обмеженню; такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу потребує регулювання з боку держави. Суд повинен переконатися, що застосовані обмеження не звужують чи не зменшують залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або до такої міри, що це вже спотворює саму суть цього права (рішення ЄСПЛ від 12.07.2001 у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини»).
22.          Обмеженням права на доступ до суду, в даному випадку, є визначений нормами Господарського процесуального кодексу України перелік ухвал суду першої інстанції, що можуть бути предметом апеляційного оскарження окремо від рішення суду.
23.          Відповідно до пункту п`ятого частини першої статті 42 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають право оскаржувати судові рішення у визначених законом випадках.
24.          Ухвали суду першої інстанції оскаржуються в апеляційному порядку окремо від рішення суду лише у випадках, передбачених статтею 255 цього Кодексу. Оскарження ухвал суду, які не передбачені статтею 255 цього Кодексу, окремо від рішення суду не допускається (частина друга статті 254 Господарського процесуального кодексу України).
25.          Частиною першою статті 255 Господарського процесуального кодексу України визначено перелік ухвал, які можуть бути оскаржені в апеляційному порядку окремо від рішення суду першої інстанції. Цей перелік є вичерпним.
26. При цьому ухвали суду, які оформлюються окремим документом, постановляються в нарадчій кімнаті, інші ухвали суд може постановити, не виходячи до нарадчої кімнати; ухвали суду, постановлені окремим документом, підписуються суддею (суддями) і приєднуються до справи; ухвали, постановлені судом, не виходячи до нарадчої кімнати, заносяться до протоколу судового засідання (частини четверта, п`ята статті 233 Господарського процесуального кодексу України).
27. Положення частин четвертої, п`ятої статті 233 та частини першої статті 255 Господарського процесуального кодексу України не ставлять можливість реалізації учасником справи права на апеляційне оскарження певного кола ухвал місцевого господарського суду в залежності від їх поділу на протокольні та такі, що оформлені окремим документом, як і не містять заборони оскарження в апеляційному порядку протокольних ухвал.
28. Подібний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 05.02.2019 у справі № 903/381/18, від 11.11.2020 у справі № 925/1142/18, а також у постанові Верховного Суду від 23.09.2020 у справі № 756/12128/15-ц, на яку посилається скаржник у касаційній скарзі.
29.          З урахуванням викладеного суд касаційної інстанції погоджується з доводами скаржника про помилковість висновку апеляційного господарського суду щодо неможливості оскарження протокольної ухвали суду першої інстанції.
30.          В оскаржуваному судовому рішенні апеляційний господарський суд зазначив, що перелік ухвал, визначений частиною першою статті 255 Господарського процесуального кодексу України, є вичерпним і ним не передбачено можливості оскарження протокольної ухвали суду першої інстанції. Натомість в зазначеній процесуальній нормі йдеться не про форму винесення ухвал (протокольні та такі, що оформлені окремим документом), а про їх види залежно від змісту ухваленого рішення за результатами розгляду процесуального питання.
31.          Разом з тим суд апеляційної інстанції визнав зловживанням процесуальними правами подання апеляційної скарги ФОП Штефаном В. О. на протокольну ухвалу місцевого господарського суду.
32.          Відповідно до пункту 1 частини другої статті 43 Господарського процесуального кодексу України залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню господарського судочинства, зокрема: подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, спрямованих на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення.
33.          Наслідком визнання зловживання процесуальними правами є залишення без розгляду або повернення скарги, заяви, клопотання (частина третя статті 43 Господарського процесуального кодексу України).
34.          З огляду на висновок Верховного Суду про можливість оскарження протокольної ухвали суду першої інстанції висновок апеляційного господарського суду про визнання зловживанням процесуальними правами у зв`язку з поданням ФОП Штефаном В. О. апеляційної скарги на протокольну ухвалу суду першої інстанції є необґрунтованим.
35.          Звідси касаційна скарга ФОП Штефана В. О. є обґрунтованою, а ухвала Центрального апеляційного господарського суду від 25.01.2021 постановлена з порушенням наведених норм процесуального права.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
36.          За змістом частин першої, третьої статті 304 Господарського процесуального кодексу України ухвали судів першої та апеляційної інстанцій можуть бути оскаржені в касаційному порядку у випадках, передбачених пунктами 2 і 3 частини першої статті 287 цього Кодексу. Касаційні скарги на ухвали судів першої чи апеляційної інстанції розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції.
37. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю і передати справу для продовження розгляду.
38.          Підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі (частина шоста статті 310 цього Кодексу).
39.          Таким чином, касаційна скарга ФОП Штефана В. О. підлягає задоволенню, а оскаржувана ухвала суду апеляційної інстанції - скасуванню з передачею справи до суду апеляційної інстанції зі стадії відкриття апеляційного провадження.
Щодо судових витрат
40.          З огляду на висновок щодо суті касаційної скарги судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, підлягають розподілу за результатами вирішення спору.
Керуючись статтями 300, 301, 304, 308, 310, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
П О С Т А Н О В И В:
1. Касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця Штефана Владислава Олександровича задовольнити.
2. Ухвалу Центрального апеляційного господарського суду від 25.01.2021 у справі № 904/4013/20 скасувати, справу передати до Центрального апеляційного господарського суду зі стадії відкриття апеляційного провадження.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя                                                                                В. Ю. Уркевич
Судді:                                                                                                    Ю. Я. Чумак
                                                                                                                        Є. В. Краснов