КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
=======================================================================
Справа №759/21272/19                                                                                      Головуючий у І інстанції Кириленко Т.В.
Провадження №22-ц/824/4412/2021                                                                Головуючий у 2 інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
06 квітня 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
судді-доповідача                  Голуб С.А.,  
           суддів:                                    Ігнатченко Н.В., Таргоній Д.О., 
            розглянувши у в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи в приміщенні Київського апеляційного суду в м. Києві за апеляційною скаргою Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 17 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант», третя особа: ОСОБА_2 , про стягнення коштів,
 
ВСТАНОВИВ:
У листопаді 2019 року позивач звернувся до суду першої інстанції з вказаним позовом, посилаючись на те, що 11 листопада 2017 року по вул. Кільцева дорога, 12 в м. Києві сталась дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП), за участю автомобілів «Mitsubishi Lancer» держномер НОМЕР_1 , під керуванням позивача, та «Toyota Camry» д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_2 .
Постановою Святошинського районного суду м. Києві від 11 грудня 2017 року у справі 759/17548/17 встановлено, що дана дорожньо-транспортна пригода сталася з вини ОСОБА_2 - водія транспортного засобу «Toyota Camry» д.н.з. НОМЕР_2 .
На момент ДТП автомобіль «Toyota Camry» д.н.з. НОМЕР_2 був забезпечений полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів у ТдВ СК «Альфа-Гарант» № АМ/549229 з лімітом відповідальності за завдану шкоду майну у розмірі 100 000грн.
13 листопада 2017 року позивач звернувся до страхової компанії з повідомленням про настання події.
З метою проведення об`єктивного огляду пошкодженого транспортного засобу «Mitsubishi Lancer» держномер НОМЕР_1 страховиком було призначено експерта-оцінювача ОСОБА_3 , який 16 листопада 2017 року провів огляд транспортного засобу та склав дефектну відомість.
10 січня 2018 року позивач написав заяву на виплату суми матеріального збитку із зазначенням банківської картки, на яку 30 січня 2018 року отримав грошові кошти в розмірі 17200,90 грн., 03 січня 2019 року - грошові кошти в розмірі 3440,18грн., що загалом становить 20641,08грн.
Відповідно до акту виконаних робіт № 09/18-14А від 06 вересня 2018 року вартість відновлення пошкодженого транспортного засобу «Mitsubishi Lancer» держномер НОМЕР_1 склала 39 733 грн., тобто страховиком недоплачено 19 091,92 грн.
На підставі викладеного в позові, просив суд першої інстанції стягнути з відповідача 19491,90 грн. на відшкодування шкоди на відновлення транспортного засобу.
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 17 листопада 2020 року позов задоволено частково.
Стягнуто з Товариства з додатковою відповідальністю СК «Альфа-Гарант» на користь ОСОБА_1 13346,08 грн. страхового відшкодування, 768,40 грн. судового збору, а всього стягнуто - 14 114,48 грн.
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ТзДВ «Страхова компанія «Альфа-Гарант» подало апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.
В доводах апеляційної скарги вказує на те, що матеріали справи не містять акту виконаних робіт по відновленню автомобіля «Mitsubishi Lancer» держномер НОМЕР_1 після ДТП, яка сталася 11 листопада 2017 року, який би свідчив про фактичне здійснення відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу, а тому вартість відновлювального ремонту з урахуванням зносу має бути визначена згідно акту оцінки здійсненої суб`єктом оціночної діяльності.
Також скаржник зазначає, що визначаючи розмір заподіяної шкоди при страхуванні наземного транспорту, суди, у разі виникнення спору щодо визначення його розміру, повинні виходити з фактичної суми, встановленої висновком атотоварознавчої експертизи або відповідними документами станції технічного обслуговування, на якій проводився ремонт автомобіля. З урахуванням того, що позивачем не надано доказів фактичного здійснення ремонту з станції технічного обслуговування, то в даному випадку страхове відшкодування має бути розраховано відповідно до фактичної суми, встановленої розрахунком аварійного комісара ОСОБА_4 №37-D/37/7 від 28 січня 2018 року, згідно з яким вартість матеріального збитку завданого власнику автомобіля «Mitsubishi Lancer» держномер НОМЕР_1 дорівнює вартості відновлювального ремонту з урахуванням зносу (57,4%) автомобіля і становить 20641 грн. 08 коп.
Наданий суду рахунок-фактура та квитанція про оплату №1809007 від 06 вересня 2018 року не можуть вважатися належними доказами розміру страхового відшкодування, оскільки вказані документи не містять коефіцієнту фізичного зносу, а ФОП ОСОБА_5 є лише суб`єктом господарювання, який самостійно визначає вартість своїх робіт та не є офіційним дилером автомобілів марки «Mitsubishi Lancer».
Окрім того, позивач у заяві про страхове відшкодування від 10 січня 2018 року погодився зі способом і розміром збитку, розраховані страховиком.
Отже, саме на позивача покладено обов`язок доведення порушення свого права щодо наявності порушень з боку відповідача щодо порядку та строків виплати страхового відшкодування.
Судом першої інстанції не були досліджені обставини справи, докази, якими сторони обґрунтовують свої вимоги та заперечення. Не надано правової оцінки наданим суду доказам та не застосовано норми права, які підлягають застосуванню у спірних правовідносинах.
На підставі викладеного в апеляційній скарзі, ТзДВ «Страхова компанія «Альфа-Гарант» просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.
В порядку визначеному ст. 360 ЦПК України та в межах наданого судом строку на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_1 в якому зазначено, що оскаржуване рішення суду відповідає нормам матеріального та процесуального права, а тому не може бути скасоване судом апеляційної інстанції.
Окрім того в поданому відзиві ОСОБА_1 зазначає, що доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими, зокрема, твердження скаржника про те, що в матеріалах справи відсутній акт виконаних робіт по ремонту автомобіля не відповідають дійсним обставинам, оскільки позивачем було надано суду акт виконаних робіт №09/18-14А від 06 вересня 2018 року разом із квитанцією про оплату виконаних робіт.
Також зі змісту апеляційної скарги вбачається, що скаржник фактично визнає ту обставину, що при визначенні розміру заподіяної шкоди, суди виходять з фактичної суми, встановленої висновком атотоварознавчої експертизи або відповідними документами станції технічного обслуговування, на якій проводився ремонт автомобіля, однак відповідач відмовився відшкодовувати позивачу фактично понесені ним витрати по відновленню транспортного засобу.
Розрахунок матеріального збитку №37-D/37/7 від 28 січня 2018 року, який складений аварійним комісаром ОСОБА_4 , не може бути належним та допустимим доказом з урахуванням того, що останнім не здійснювався огляд пошкодженого транспортного засобу. Тому, позивач самостійно звернувся до експерта-оцінювача ОСОБА_3 з метою складення звіту про оцінку вартості відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу.
Окрім того, в матеріалах справи наявний звіт №18-02/18 від 16 лютого 2018 року, виконаний незалежним експертом ОСОБА_6 , відповідно до якого вартість відновлювальних робіт з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу автомобіля «Mitsubishi Lancer» держномер НОМЕР_1 становить 50199 грн. 46 коп.
Разом з тим, позивач заявляв вимоги щодо стягнення з відповідача лише фактично сплаченої ним суми на відновлення пошкодженого транспортного засобу в розмірі 39733 грн.
На підставі викладеного у відзиві, ОСОБА_1 просить суд апеляційної інстанції залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін.
Згідно з ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Згідно зі ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 06 квітня 2021 року було відмовлено в задоволенні клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з викликом учасників справи та призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін у справі. 
Вивчивши матеріали справи, доводи викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів доходить висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, з урахуванням такого.
            Судом першої інстанції встановлено, що 11 листопада 2017 року на вул. Кільцева дорога, 12 в м. Києві сталась дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП), за участю автомобілів «Mitsubishi Lancer» держномер НОМЕР_1 , під керуванням позивача ОСОБА_1 , та «Toyota Camry» д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням 3-ї особа ОСОБА_2 .
Зазначена дорожньо-транспортна пригода сталась з вини третьої особи - водія транспортного засобу «Toyota Camry» д.н.з. НОМЕР_2 ОСОБА_2 , що підтверджується постановою Святошинського районного суду м. Києва № 759/17548/17 від 11 грудня 2017 року, згідно якої останній визнаний винним у вчиненні зазначеної ДТП та на нього накладено адміністративне стягнення (а.с.13)
Власником автомобіля марки «Mitsubishi Lancer» держномер НОМЕР_1 станом на день ДТП був позивач ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу (а.с. 18).
Цивільно-правова відповідальність водія автомобіля «Toyota Camry» д.н.з. НОМЕР_2 , на момент ДТП, була застрахована в ТзДВ «СК «Альфа Гарант» за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності № АМ/0549229 (а.с. 45).
Відповідно до розрахунку вартості матеріального збитку № 37-D/37/7, завданого транспортному засобу «Mitsubishi Lancer» держномер НОМЕР_1 , складеного аварійним комісаром ОСОБА_4 , вартість відновлювального ремонту ТЗ згідно ремонтної калькуляції №37-D/37/7 (Свр) становить 29858,88 грн. (в т.ч. ПДВ), а вартість відновлювального ремонту ТЗ з врахуванням фізичного зносу становить 20641,08 грн. (в т.ч. ПДВ) (а.с. 47-55).
Відповідач ТзДВ СК «Альфа-Гарант» здійснив виплату страхового відшкодування позивачу у розмірі 20 641,08 грн. (17200,90+3 440,18) (а.с. 56-59).
Так, згідно з Звітом про визначення вартості матеріального збитку від 16 лютого 2018 року, який складено оцінювачем ОСОБА_6 , вартість відновлювального ремонту автомобіля «Mitsubishi Lancer» держномер НОМЕР_1 , належного на праві власності ОСОБА_1 з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу складає 50 199,46 грн. (а.с. 28-34).
Крім того, відповідно до рахунку-фактури № 09/18-14 від 06 вересня 2018 року СТО «Автотехнік» та квитанції про оплату № 1809007 від 06 вересня 2018 року позивачем була сплачена вартість відновлювального ремонту автомобіля «Mitsubishi Lancer» держномер НОМЕР_1 в розмірі 39 733 грн. (а.с. 22-24).
28 серпня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до ТДВ «Страхова компанія «Альфа-Гарант» з претензією про стягнення недоплаченого страхового відшкодування в розмірі 19091,92 грн., однак листом від 27 вересня 2019 року йому було відмовлено (а.с. 27-33).
Задовольняючи позов частково про стягнення матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, суд першої інстанції виходив з того, що при ремонті транспортного засобу були використані нові запчастини, а саме: кронштейн бампера перед. вартістю 2207 грн., кріплення бампера центр. вартістю 1528 грн., кріплення бампера пер./лів. вартістю 112 грн., кріплення бампера пер./прав. вартістю 112 грн., грати радіатора вартістю 1454 грн., конденсатор вартістю 3512 грн., підмоторна балка вартістю 1782 грн., а всього на загальну суму 10707грн. Коефіцієнт зносу при складанні розрахунку вартості матеріального збитку аварійним комісаром ОСОБА_4 визначений на підставі «Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів» та складає 0,574 (а.с. 47). Виходячи з вартості замінених запчастин, знос становить 10707х0,574=6145,82грн.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню недоплачене страхове відшкодування у розмірі 12946,10 грн. (39 733-20 641,08-6145,82=12 946,10).
Повно та всебічно дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції виходячи з такого.
Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування»).
За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України).
Страхувальник вносить страховику згідно з договором страхування певну плату, яка називається страховим платежем (страховим внеском, страховою премією) (частина перша статті 10 Закону України «Про страхування»).
У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.
Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
Відповідно до ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
У відповідності до вимог ч.1 ст.1166 ЦК України шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Частиною 2 статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Згідно із ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.
Відповідно до ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Відповідно до ст. 1194 ЦК України встановлено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37 Закону), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.
Отже, як вірно встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована у ТзДВ «Страхова компанія «Альфа Гарант», що підтверджується полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АМ/0549229 від 08 серпня 2017 року.
Згідно вказаного полісу розмір страхового відшкодування за шкоду, заподіяну майну становить 100000 грн., розмір франшизи становить нуль гривень.
Як вбачається з матеріалів справи, судом було вірно визначено розмір страхового відшкодування, яке було виплачено страховиком та не заперечується сторонами у справі.
Разом з тим, відповідач не узгоджував з позивачем суму страхового відшкодування, а твердження відповідача про те, що таке узгодження відбулося спростовується матеріалами справи, оскільки в заяві позивача від 10 січня 2018 року про виплату страхового відшкодування розмір страхового відшкодування не узгоджувався.
            Суд першої інстанції, під час розгляду справи також звертав увагу учасникам справи про те, що у наданих сторонами звітах та розрахунках вартості відновлювального ремонту різниться сума, що підлягає відшкодуванню та роз`яснював їм право на заявлення клопотання про призначення у справі судової авто товарознавчої експертизи, однак відповідач таким свої правом не скористався, заперечуючи при цьому розмір відшкодування, заявлений позивачем у позові.
            Отже, доводи апеляційної скарги про те, що саме на позивача покладено обов`язок доведення позовних вимог, оцінюються судом апеляційної критично, оскільки позивачем було надано належні та допустимі докази на підтвердження понесених ним витрат по відновленню пошкодженого транспортного засобу, тоді як саме відповідач заперечував такий розмір відшкодування, а тому саме на відповідача, у даному випадку, покладено обов`язок щодо надання суду доказів на спростування позовних вимог.
            Щодо доводів апеляційної скарги про те, що позивачем не було надано суду акту виконаних робіт на підтвердження фактично сплачених грошових коштів на відновлення пошкодженого транспортного засобу, то суд апеляційної інстанції їх також оцінює критично, з урахуванням такого.
Відповідно до пунктів 1.6, 8.1 та 8.3 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затверджена Наказом Міністерства юстиції України № 142/5/2092 від 24 листопада 2003 року, відновлювальний ремонт (або ремонт) - це комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності колісного транспортного засобу чи його складника(ів) та відновлення їхніх ресурсів.
Відповідно до пункту 7 розділу 5 Правил надання послуг з технічного обслуговування і ремонту колісних транспортних засобів, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України від 28 листопада 2014 року № 165, документами, що підтверджують надання послуги, є: акт передавання-приймання КТЗ (його складових частин (систем)) після надання послуг з технічного обслуговування і ремонту; наряд-замовлення, підписаний контролером якості (з проставлянням печатки виконавця (за наявності)) та замовником; документ, що підтверджує оплату послуг; рахунок-фактура; податкова накладна (для юридичних осіб).
Зважаючи на наведене, відповідач зробив помилковий висновок щодо оцінки обставин у справі, вважаючи, що докази на підтвердження сплати позивачем на користь СТО «Autotechnic» - ФОП ОСОБА_5 грошових коштів в сумі 39733 грн. за проведення ремонту автомобіля відсутні.
Суд апеляційної інстанції виходить з того, що хоча рахунок-фактура та квитанція про оплату №1829007 не є за своєю природою актом виконаних робіт, однак містять вичерпну інформацію про виконані ремонтні роботи, відомості про вартість цих робіт, а також використаних матеріалів та запчастин під час ремонту транспортного засобу.
Позивач звернувся до суду з метою стягнення з відповідача грошових коштів для відновлення (ремонту) пошкодженого автомобіля. Відновлення авто відбулось і позивач поніс фактичні витрати, які мають бути відшкодовані. Відсутність розрахункового документа за відновлення транспортного засобу (ремонт) не є підставою для звільнення відповідача від виконання обов`язку та відшкодування реальних витрат відповідно до статті 22 ЦК України.
Окрім того, уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди.
Зазначені висновки узгоджуються з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові суду від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15.
Також колегія суддів звертає увагу на те, що позивач після фактично понесених витрат на відновлення пошкодженого транспортного засобу звертався до страховика, відповідача у справі, з вимогою відшкодувати фактично витрачені кошти, однак отримав відмову у відшкодуванні понесених витрат, що стало підставою для захисту свого порушеного права в судовому порядку.
Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем оскаржується рішення суду з тих підстав, що позивачем не надано доказів, що підтверджують факт понесених ним витрат на відновлення пошкодженого транспортного засобу. Позивачем рішення суду першої інстанції не оскаржується, а тому суд апеляційної інстанції не перевіряє формулу обрахунку судом першої інстанції розміру грошового відшкодування з урахування фізичного зносу. 
Відповідно до ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно зі ст. 375 ЦПК України Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права та не може бути скасовано з підстав, що зазначені в апеляційній скарзі, а тому суд доходить висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 80, 82, 367, 369, 374, 375 України, колегія суддів
 
П О С Т А Н О В И Л А:
 
Апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» залишити без задоволення.
Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 17 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант», третя особа: ОСОБА_2 , про стягнення коштів залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, окрім випадків встановлених ст. 389 ЦПК України.
 
Суддя-доповідач
 
Судді: