Номер провадження: 22-ц/813/6314/21 
Номер справи місцевого суду: 496/1041/20
Головуючий у першій інстанції Мясківська І. М.
Доповідач Сегеда С. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.04.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого                        Сегеди С.М.,
суддів:                        Гірняк Л.А.,
Цюри Т.В.,
               
розглянувши у порядку письмового провадження, за відсутності учасників справи,  апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Балтського районного суду Одеської області від 17 грудня 2020 року у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про відшкодування шкоди,
                                        встановив:

11.03.2020 року  ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення трьох процентів річних від простроченої суми боргу та інфляційних втрат за весь час прострочення (а.с.1-5).
В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що 01 грудня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено договір позики, згідно якого ОСОБА_2 надав ОСОБА_4 100 000 грн. у борг. 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер.
Рішенням Балтського районного суду від 19 квітня 2017 року на користь ОСОБА_2 з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 солідарно стягнуто суму боргу за договором позики у розмірі 100 000 грн. та суму судового збору у розмірі 1000 грн. Проте зазначене рішення відповідачами виконано не було.
Згідно заочного рішення Балтського районного суду Одеської області від 26 жовтня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_3  трьох процентів річних від простроченої суми боргу та інфляційних втрат за весь час прострочення, задоволені в повному обсязі. Однак дане рішення відповідачами виконано не було.
Рішенням Балтського районного суду Одеської області від 17 грудня 2020 року позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про відшкодування шкоди задоволена частково (а.с.77-82).
Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 , 3% річних від простроченої суми боргу у розмірі 3493,15 грн. за період з 11.04.2018 року до 10.06.2019 року; 3% річних від простроченої суми боргу у розмірі 760,30 грн. за період з 11.06.2019 року до 01.02.2020 року; інфляційне збільшення боргу у розмірі 11 546,05 грн. (від суми боргу 100 000 грн).; інфляційне збільшення боргу у розмірі 35,90 грн. (від суми боргу 39363,52 грн).
Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір - по 348,42 грн. з кожного.
У задоволенні іншої частини позовних вимог – відмовлено.

В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення Балтського районного суду Одеської області від 17 грудня 2020 року, та постановлення нового - про відмову у задоволенні позовних вимог (а.с.87-88).

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

У відповідності до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється 26.04.2021 року в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, оскільки цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, у зв`язку з чим судове засідання не проводиться.
Згідно приписів ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Враховуючи вищенаведене, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами без повідомлення учасників справи, як малозначна у зв`язку з її незначною складністю (ч.ч. 4, 6 ст. 19, ч.ч. 1, 2, 4 ст. 274 ЦПК України).
Крім того, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).        
Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
У зв`язку з цим, датою ухвалення цього судового рішення є 26.04.2021 року.
При цьому, колегія суддів зазначає, що провадження по даній справі було відкрито ухвалою Одеського апеляційного суду від 01.03.2021 року, згідно якої розгляд справи проводиться в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без проведення судового засідання, та без повідомлення учасників справи про час і місце розгляду справи, копію ухвали останні отримали належним чином, що передбачено ст. 130 ЦПК України (а.с.105, 106, 107, 109-111), у тому числі представник позивача ОСОБА_2 – адвокат Колесніков І.Л. (а.с.108, 114). 
Після проведення підготовчих дій, розгляд справи призначено ухвалою суду від 02.04.2021 року (а.с. 116) та відбувся 26.04.2021 року. 

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Задовольняючи частково позов  ОСОБА_2  до ОСОБА_1 ,  ОСОБА_3  про відшкодування шкоди,суд виходив із того, що  рішенням Балтського районного суду від 19 квітня 2017 року у відповідачів виникло зобов`язання сплатити заборгованість за договором позики, яке не припинилося та триватиме до моменту фактичного виконання ними грошового зобов`язання. 
Тому позивач має право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, за увесь час прострочення.
Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи,  01 грудня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено договір позики, згідно якого ОСОБА_2 надав ОСОБА_4 100 000 грн. у борг. 
Рішенням Балтського районного суду від 19 квітня 2017 року з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 солідарно стягнуто на користь ОСОБА_2 суму боргу за договором позики у розмірі 100 000 грн. та суму судового збору у розмірі 1000 грн. Проте зазначене рішення відповідачами виконано не було.
Згідно заочного рішення Балтського районного суду Одеської області від 26 жовтня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_3  трьох процентів річних від простроченої суми боргу та інфляційних втрат за весь час прострочення, були задоволені в повному обсязі. Однак дане рішення відповідачами також виконано не було.

Як стверджує позивач, жодне із судових рішень на момент ухвалення оскаржуваного рішення суду, не виконане.
Доводи заявника апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що на даний час із загальної суми боргу, що підлягала стягненню на користь ОСОБА_2 в розмірі 101000 грн. станом на 12.06.2019 року, залишилось 23344,95 грн., не підтверджені матеріалами справи, а тому є безпідставними.

Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Зазначене положення кореспондується частиною 3 статтею 12 ЦПК України.
У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
Згідно статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема примусове виконання обов`язку в натурі.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. 
При вищевикладених обставинах, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що згідно частини 1 статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно зі статтею 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Статтею 251 ЦК України передбачено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.
Відповідно до статті 252 ЦК України, строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.
Враховуючи вищевикладене, судом встановлено, що рішенням Балтського районного суду від 19 квітня 2017 року з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 солідарно стягнуто на користь ОСОБА_2 суму боргу за договором позики у розмірі 100000 грн. та суму судового збору у розмірі 1000 грн. Проте зазначене рішення відповідачами виконано не було.

Заочним рішенням Балтського районного суду Одеської області від 26 жовтня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_3  трьох процентів річних від простроченої суми боргу та інфляційних втрат за весь час прострочення, задоволені в повному обсязі. Однак дане рішення відповідачами виконано не було.

Згідно з частиною 2 статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.
Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. 
Такі висновки містяться, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) та від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).
Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що правовий аналіз положень ст.ст. 526, 599, 611 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за позикою, яке боржники не виконали, не припиняє правовідносин сторін цієї позики, не звільняє боржників від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє позивача права на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. 
Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції. Ніяких нових обставин, які не були предметом розгляду судом першої інстанції та могли вплинути на правильність висновків суду, не виявлено і сторонами не надано таких нових доказів в суді апеляційної інстанції.
Ураховуючи, що судом першої інстанції повно та всебічно з`ясовані фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального і процесуального права, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надала суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які вона посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог, ухваленого судового рішення та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі – Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.
Крім того, оскільки зазначена справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною, то у відповідності до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України постанова в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 – 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,
постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Балтського районного суду Одеської області від 17 грудня 2020 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Судді Одеського апеляційного суду:                С.М. Сегеда        

               Л.А. Гірняк

Т.В. Цюра