22-ц/804/1038/21 
                                                                                221/1793/18 

                                                                  П О С Т А Н О В А   
                                                       ІМЕНЕМ                  УКРАЇНИ
     „30"  березня 2021 року                                                  місто Маріуполь  Донецької  області 
Єдиний унікальний номер 221/1793/18
Номер провадження 22-ц/804/1038/21                 
Донецький апеляційний суд у складі:
головуючого: Зайцевої С.А.
суддів: Пономарьової О.М., Попової С.А.
за участю секретаря: Грішко С. В.
учасники справи :  
позивач - АТ КБ «ПриватБанк»
відповідач - ОСОБА_1 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі Донецької області з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Біцулова Анна Анатоліївна, на заочне рішення Волноваського районного суду Донецької області від 10 травня 2018 року головуючого судді Писанець Н.В. зі складанням повного тексту судового рішення 16 травня 2018 року по цивільній справі про стягнення заборгованості за кредитним договором,-
В С Т А Н О В И В :
У березні 2018 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі- АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позов мотивовано тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 02 липня 2007 року банк надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 6700 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Однак, відповідач порушив умови укладеного договору в частині своєчасного погашення платежів, та відсотків, передбачених умовами кредитного договору, у зв`язку з чим, станом на 31 грудня 2017 року за договором виникла заборгованість на загальну суму 107 639,50 грн, з яких заборгованість за кредитом 6 242, 51 грн, заборгованість по процентам за користування кредитом 91 895,11 грн, заборгованість за пенею та комісією 3 900 грн, а також штрафи відповідно до п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг:  500 грн - штраф (фіксована частина), 5101, 88 грн - штраф (процентна складова), яку просили стягнути з відповідача на свою користь та судовий збір у розмірі 1762 грн.
Заочним рішенням Волноваського районного суд Донецької області від 10 травня 2018 року позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1   на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за договором № б/н від 02 липня 2007 року в загальному розмірі 107 639,50 грн, з яких заборгованість за кредитом 6 242,51 грн, заборгованість по процентам за користування кредитом 91 895,11 грн, заборгованість за пенею та комісією 3 900 грн, 500 грн - штраф (фіксована частина), 5 101,88 грн - штраф (процентна складова), судовий збір в сумі 1762 грн.
Ухвалою Волноваського районного суду Донецької області від 03 лютого 2021 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Волноваського районного суд Донецької області від 10 травня 2018 року - залишено без задоволення. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Біцулова А. А., просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. 
В обґрунтування доводів скарги зазначено, що відповідач не був належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи. Лист, який міститься в матеріалах справи, повернутий до суду без особистого вручення адресату з відміткою - інші причини, які унеможливлюють вручення поштового відправлення, без зазначення, яких саме причин. У матеріалах справи відсутні докази повторного направлення судової повістки відповідачу, що є умовою ухвалення заочного рішення, відсутній також судовий виклик на офіційній веб-сторінці Волноваського районного суду Донецької області. З початку проведення антитерористичної операції на території Донецької області у 2014 році, відповідач виїхав до іншої країни, де у подальшому став її громадянином. Тому, на момент подачі позову до суду та виклику у судові засідання ОСОБА_1 не міг бути належним чином повідомлений, оскільки у будинку, за адресою якого надсилалася судова повістка ніхто не мешкає. 
Щодо обставин справи, зазначено, що 02 липня 2007 року ОСОБА_1 дійсно була отримана платіжна картка АТ КБ «ПриватБанк» із встановленим кредитним лімітом у розмірі 6700 грн, проте, між заявником та позивачем не було укладено кредитного договору, на який посилається позивач. Також, зазначено, що в порушення норм статей 80, 81 ЦПК України, позивач просив стягнути заборгованість за кредитним договором без надання самого договору на розгляд суду. Додатково, банком зазначено, що кредитний договір між сторонами було укладено в спосіб подання письмової згоди відповідача на надання відповідної платіжної картки, видачі такої картки та ознайомлення відповідача з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку. Однак, в додатках до позову відсутні докази надання такої згоди відповідачем.У заповненій та підписаній відповідачем анкеті-заяві визначена сума кредиту 1500 грн, у розрахунку заборгованості позивачем вказана сума 6094,92 грн, належних та допустимих доказів про укладення договору на вказану суму, а тим паче на суму 6242,51 грн, позивачем не надано, а тому на відповідача не може бути покладений обов`язок по сплаті цієї  частини визначеної позивачем кредитної заборгованості.
Щодо повідомлення про умови кредитування та узгодження їх зі споживачем банківських послуг, зазначено, що відсутні підстави вважати, що при наданні послуг банком дотримані вимоги, передбачені ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» - про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Також, зазначено про неможливість нарахування відсотків за користування грошовими коштами, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, між позивачем та відповідачем не було укладено кредитного договору чи будь-якого аналогічного документу, яким би було обумовлено умови кредитування, порядок нарахування відсотків за користування грошовими коштами, штрафні санкції. У заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки, пені та штрафів за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Довідки про умови кредитування, підписаної відповідачем, до позовної заяви не надано. Крім того, з часу підписання анкети-заяви до 28 грудня 2020 року відповідач був зареєстрований у с. Златоустівка Донецької області, а відповідно до вимог Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» позивач не мав права нараховувати йому пеню, комісію та штраф, а тому такі стягненню не підлягали.
До того ж, зазначено, що судом не враховані обставини, які свідчать про порушення позивачем строків позовної давності та оскільки, відповідач не приймав участі у судовому засіданні та був позбавлений можливості  заявити про застосування строків позовної давності, то використовує це право зараз. Так, останній платіж за кредитом здійснено 18 жовтня 2014 року, позивач звернувся до суду після спливу трирічного строку позовної давності 28 березня 2018 року.

Відзив на апеляційну скаргу не надано. Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду  першої інстанції.
У судове  засідання  апеляційного суду ОСОБА_1 та його представник  адвокат Біцулова А.А. не з*явилися,належним чином були повідомлені  про дату, час і місце судового засідання (а.с.96-97) . Електронною поштою надали заяви про можливість розгляду справи за їхньою відсутністю  (а.с.99-102) .
У судове  засідання  апеляційного суду представник АТ КБ «ПриватБанк»  не з*явився, належним чином були   повідомлені   про дату, час і місце судового засідання шляхом отримання   судової повістки, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.123). 
Від представника АТ КБ « ПриватБанк» Шишелової Н.В. електронною поштою надійшли письмові заперечення на апеляційну скаргу, відповідно яких представник зазначала,що 02 липня 2007 року ОСОБА_1 звернувся до відділення банку ,підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку. На підставі укладеного договору ,в той же день отримав картку № НОМЕР_1 із встановленим кредитним лімітом та ПІН- кодом. Після отримання картки ОСОБА_1 ,здійснив дії щодо проведення її активації,користувався карткою,отримував кредитні кошти,використовуючи їх на власні потреби,здійснював погашення кредиту. Активація картки та користування картковим рахунком свідчать про укладення сторонами кредитного договору. На підставі укладеного договору,відповідачу було видано кредитні картки № НОМЕР_1 , зі строком дії до 08/12 року та № НОМЕР_2 зі строком дії до 01/15 року. Підписуючи анкету-заяву,відповідач пройшов ідентифікацію в банку,а тому повторне заповнення будь-яких анкет-заяв або підписання інших додаткових документів не вимагалося згідно до процедури,що затверджена наказами банку,що не суперечить чинному законодавству. Під перевипуском картки розуміється випуск та приєднання картки з новим строком дії до раніше відкритого клієнту карткового рахунку,а тому вся сума заборгованості за кредитним лімітом буде відображатися та враховуватися в тому числі і на перевипущеній картці. Відповідач активно користувався усіма вказаними картками,здійснював численні платіжні операції,у тому числі знімав готівку,розплачувався за придбаний товар,здійснював погашення заборгованості тощо. Здійснення вказаних операцій є неможливим без наявності кредитної картки та обізнаності про ПІН - код до неї. Відповідач активно користувався кредитною карткою №  НОМЕР_1 після її отримання,так: 02 липня 2007 року - видача картки та встановлення кредитного ліміту,08 липня 2007 року-зняття кредитних коштів відповідачем,28 серпня 2007 року - внесення коштів в рахунок погашення заборгованості. За кредитною карткою № НОМЕР_2 : 27 жовтня 2011 року - видача картки,25 листопада 2011 року - зняття готівки та поповнення рахунку. В подальшому численні операції із зняття готівки,придбання товарів,погашення кредиту . Укладаючи договір  відповідач не ставив під сумнів розумність та справедливість його умов,а навпаки ,укладаючи договор сторони розумно оцінювали умови,за яких він буде виконуватись,зокрема, зважувати про обов*язок сплачувати проценти за користування кредитним лімітом. Згідно з ч.2 ст.642 ЦК України,якщо особа,яка одержала пропозицію укласти договір,у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари,надала послуги,виконала роботи,сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір,ця дія є прийняттям пропозиції . Отже, відповідач,використавши кредитні кошти та частково погашаючи заборгованість за кредитом,підтвердив укладення кредитного договору із банком на відповідних умовах. Щодо розміру нарахованих відсотків та заперечень відповідача про не згоду із їх нарахуванням,зазначила,що кредитний договір є двостороннім та оплатним, де оплатою за користування кредиту є сплата відсотків. Для того,щоб договір позики,укладений між юридичною та фізичною особою вважався безоплатним,необхідно прямо в договорі встановити норму,що відсотки за договором не нараховуються або інший рівнозначний вислів. Анкета-заява,що містить особистий підпис ОСОБА_1 , містить умови щодо розміру відсоткової ставки за користування кредитним лімітом - 3 % місячних,тобто 36 % річних. Щодо заяви скаржника про застосування строків позовної давності , представник позивача  зазначив,що оскільки умовами заяви,підписаної позичальником,не передбачено відповідної календарної дати або події, з якої пов*язується виконання зобов*язання за кредитним договором,банк звернувся до суду  з позовом у 2018 році, то саме з цього моменту боржник зобов*язаний повернути кредитору суму кредиту та відсотки за користування ним з моменту встановлення банком такої вимоги про виконання зобов*язання . До звернення банку до суду з позовом до боржника перебіг позовної давності у спірних правовідносинах не починався,а отже ,позовна давність до спірних правовідносин не застосовується. Враховуючи,що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті,а також вимоги ч.2 ст.530 ЦК України за змістом якої,якщо строк (термін) виконання боржником обов*язку визначений моментом пред*явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час,що свідчить про порушення його прав, вважає, що АТ КБ «ПриватБанк» вправі вимагати захисту своїх прав через суд, шляхом зобов*язання боржника виконати  обов*язок  з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. З урахуванням викладеного,представник позивача просив апеляційну скаргу залишити без задоволення,рішення суду першої інстанції залишити без змін,справу розглянути без участі представника  (а.с.104-105,121-122).
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
У зв*язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи ,фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось  (ч.2 ст.247 ЦПК України).

Заслухавши суддю-доповідача,  дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга   підлягає  задоволенню,а рішення суду скасуванню, з таких підстав.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити  у відповідній частині нове рішення або змінити рішення. 
Судом першої інстанції встановлено, що 02 липня 2007 року між  АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладений договір № б/н, відповідно до якого позивач надав відповідачу кредит у розмірі 6700 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідно до умов договору, позичальник зобов`язався повернути кредит частинами у розмірах та у строки повернення кредиту, зазначеними у кредитному договорі, та сплачувати відсотки за користування кредитом.Позивач свої зобов`язання за вказаним кредитним договором виконав в повному обсязі, надавши відповідачеві обумовлену сторонами грошову суму шляхом встановлення кредитного ліміту на платіжну картку.
У порушення умов вказаного кредитного договору, відповідач свої зобов`язання належним чином не виконав, допустив прострочення повернення кредиту і сплати процентів, внаслідок чого за ним станом на 31 грудня 2017 року за договором виникла заборгованість на загальну суму 107 639,50 грн, з яких заборгованість за кредитом 6242, 51 грн, заборгованість по процентам за користування кредитом 91 895,11 грн, заборгованість за пенею та комісією 3 900 грн, а також штрафи відповідно до п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн - штраф (фіксована частина), 5101,88 грн-штраф (процентна складова).
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність порушення відповідачем умов кредитного договору в частині своєчасного повернення сум отриманого кредиту,своєчасної сплати нарахованих  відсотків, та вважав обґрунтованими вимоги щодо стягнення пені,комісії,штрафних санкцій .

З такими висновками суду погодитись не можна з огляду на порушення судом норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення, що призвело до неповного з*ясування судом обставин, що мають значення для справи.  
Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою. 

В апеляційній скарзі  відповідач скаржиться на те, що неповідомлення його  про дату і час розгляду справи унеможливило врахування судом істотних обставин. 
На підставі ст. 280 ЦПК України  суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов : 1) відповідач належним чином повідомлений про дату,час і місце судового засідання ; 2) відповідач не з*явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин ; 3) відповідач не подав відзив; 4)позивач не заперечує проти такого вирішення справи . 
Повідомлення сторін про час і місце розгляду справи повинно проводитись відповідно до вимог ст.ст. 128-130  ЦПК України. При цьому в матеріалах справи повинні бути належні докази такого повідомлення. Якщо відповідні докази відсутні, то відповідач не може вважатися повідомленим належним чином, і підстав для заочного розгляду справи не існує.
Як вбачається з матеріалів справи, в судове засідання на 10 травня 2018  року , коли було постановлене оскаржене судове рішення, відповідач взагалі не викликався, копія ухвали про відкриття у порядку спрощеного позовного провадження від 02 квітня 2018 року, копія позовної заяви з додатками,а також судова повістка на 27 квітня 2018 року на 10 год.00 хв. по цивільній справі № 221/1793/93/18, провадження 2/221/532/2018 за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,надіслані відповідачу за адресою : АДРЕСА_1 ,з відміткою поштового відділення , повернуті  до суду першої інстанції 21 квітня 2018 року , із зазначенням інших причин повернення,що не дали змоги виконати обов*язки щодо пересилання поштового відправлення (а.с. 24-25,26,27,28) . 
          Дані обставини робили неможливим ухвалення заочного рішення за ст. 280 ЦПК України. 
        Отже, відповідач, у порушення норм цивільного процесуального законодавства не був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, був позбавлений права довести обставини, на які він посилається заперечуючи проти позову, а відтак судом було порушено його право на справедливий судовий розгляд, передбачений ст.6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини.
        На противагу цим положенням судом першої інстанції було ухвалено рішення без повідомлення відповідача, що призвело до позбавлення його можливості заперечувати проти твердження позивача. 
       За таких обставин, рішення суду на підставі п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України підлягає обов`язковому скасуванню.

       Вирішуючи спір по суті і ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні  позову,суд апеляційної інстанції виходить з наступного.
        Судом встановлено,що 02 липня 2007  року ОСОБА_1   підписав заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк » (а.с. 8,115-116 ).
       За змістом анкети-заяви відповідач погодився, що вищевказана анкета-заява, разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить договір про надання банківських послуг. Відповідач ознайомився і згоден з Умовами та Правилами, Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді.
        За змістом анкети-заяви та підписаної відповідачем, ОСОБА_1 виявив бажання оформити на своє ім`я кредитку «Універсальна, 30 днів пільгового періоду»,кредитний ліміт 1500 грн,базова процентная ставка 3 % в місяц на залишок заборгованості ,щомісячна комісія 0 .
       02 липня 2007 року згідно підпису ОСОБА_1 останній отримав картку № НОМЕР_1 (а.с.8,115-116).
       До заяви банк додав витяг з Умов та правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк»  (а.с. 9-14) . Довідки про умови кредитування,підписаної відповідачем,до позовної заяви не надано.
         З  довідки АТ КБ «ПриватБанк» про видані кредитні картки  вбачається,що ОСОБА_1   було видано кредитну картку  №  НОМЕР_1 з  терміном дії до  08/12, а також  кредитну картку № НОМЕР_2 ,дата відкриття 27 жовтня 2011 року  з терміном дії до 01/15  (а.с. 27).
            З виписки карткового рахунку вбачається,що 02 липня 2007 року встановлено кредитний ліміт- 1500грн.;03 липня 2008 року відбулось збільшення кредитного ліміту-2000 грн;08 липня 2008 року збільшення кредитного ліміту-6800 грн;27 листопада 2010 року збільшення кредитного ліміту-5700 грн;10 лютого 2011 року збільшення кредитного ліміту-6700 грн;06 жовтня 2014 року зниження кредитного ліміту-6250 грн; 14 жовтня 2014 року встановлення кредитного ліміту- 6250 грн   та активне користування кредитним картками №№  НОМЕР_1 , НОМЕР_2 ,а саме : зняття кредитних коштів ,поповнення картки,зняття готівки в банкоматі (м.Волноваха,вул.Леніна,б.174а,вул.Гагаріна,б.26) ,поповнення готівки в терміналі самообслуговування,в тому числі і картки  № НОМЕР_2 (а.с.109-113) .
        До позовної заяви АТ КБ «ПриватБанк» також долучив розрахунок заборгованості за договором № б/н від 02 липня 2007  року, укладеного між банком та клієнтом ОСОБА_1 , за яким станом на 31 грудня 2017 року   заборгованість до стягнення становить 107 639,50 грн. ,яка складається з : заборгованості за кредитом 6 242,51 грн, заборгованості по процентам за користування кредитом -91 895,11 грн, 3 900 грн. заборгованість за пенею та комісією,а також штрафи відповідно до п.8.6. Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн -штраф (фіксована частина),5101,88 грн-штраф (процентна складова) (а.с.5-7). 
         З розрахунку заборгованості та виписки по картковому рахунку вбачається,що останнє поповнення картки відбулось 18 жовтня 2014 року .
          Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
           За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
         Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
          У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
         Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1048 ЦК України).
          Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
        Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
        Згідно із частиною 1 статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
        За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
        У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк »).
        Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
      За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
      Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.       Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
       Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
      Згідно із частиною 1 статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
       Таким чином, в разі укладення кредитного договору неустойка поділяється на встановлену законом, розмір та підстави стягнення якої визначаються актами законодавства, та договірну, розмір та підстави стягнення якої визначається сторонами в самому договорі.

       Як вбачається з матеріалів справи ,спір виник з приводу заборгованості за кредитом, наданим позичальнику  ОСОБА_1    у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів у розмірі 3 % на місяць за користування кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.
       У заяві позичальника від 02 липня 2007  року  підписаній сторонами базова відсоткова ставка по кредитному ліміту на момент підписання угоди 3% в місяць з розрахунку 360 днів в році.
       Таким чином, сторони погодили розмір відсотків за користування кредитними коштами, засвідчивши це своїм підписом, який не спростовано належними і допустимими доказами.
        Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути заборгованість за простроченими процентами за користування кредитними коштами,пеню,комісію та  штрафи.
       Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування,  посилався на підписану сторонами заяву № б/н від 02 липня 2007  року.
        Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України  доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
      Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
       З матеріалів справи вбачається, що у підписаній відповідачем анкеті-заяві  від 02 липня 2007 року  сторонами погоджена базова процентна ставка за кредитом у розмірі 3 % на місяць на залишок заборгованості за користування кредитними коштами.
        Частиною 3 статті 1056-1 ЦК України визначено, що фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.
         Згідно довідки АТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_1   було видано кредитну картку  №  НОМЕР_1 з  терміном дії до  08/12, та  кредитну картку № НОМЕР_2   з терміном дії до 01/15  (а.с. 27).
          Враховуючи, що у матеріалах справи відсутні докази того, що відповідачу на підставі заяви від 02 липня 2007 року були видані інші  кредитні картки  для пролонгації кредитного договору, апеляційний суд дійшов  висновку, що строк дії кредитного договору № б/н від 02 липня 2007  року сплив 31 січня 2015 року, що підтверджується довідкою позивача (а.с. 114).
         Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
        Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
        Отже, правові підстави для стягнення заборгованості за простроченими процентами за визначений позивачем період з 01 лютого 2015 року  по 31 грудня 2017 року відсутні, оскільки  право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування, а строк дії договору закінчився 31 січня 2015 року .
       Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, який в силу положень ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ч. 4 ст. 263 ЦПК України , апеляційний суд з метою забезпечення однакового застосування норм матеріального права, вважає за необхідне врахувати при виборі і застосуванні норм права для вирішення даного спору.
        Крім того, з наданого банком розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 31 січня 2015 року  залишок заборгованості відповідача за простроченими відсотками становив  3 258 ,07 грн -«12 стовбець розрахунку» (а.с.7). 
       З огляду на наведене, не підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення з відповідача 88 637,04 грн. заборгованості за простроченими відсотками ( 91895,11грн - 3258,07грн = 88637,04 грн)  за період з 01 лютого 2015 року по 31 грудня 2017 року, нарахованих поза межами строку дії кредитного договору.
       Задовольнивши вимоги позивача у  частині заборгованості за простроченими відсотками у розмірі 91 895,11 грн, суд першої інстанції не врахував вищевказаних обставин і наявних у справі доказів.
       Разом з тим , станом на 31 січня 2015 року  відповідач мав непогашену заборгованість за тілом кредиту в розмірі 6242,51 грн. і таку заборгованість  не погасив. 
       Позивач,також  просив стягнути з відповідача ОСОБА_1 3900 грн-заборгованість за пенею та комісією,500 грн. - штраф (фіксована частина) та 5101,88 грн. - штраф (процентна складова).
      Між тим, підписана відповідачем ОСОБА_1 анкета-заява від 02 липня 2007 року містить зазначення щомісячної комісії 0 %,а зазначення у зв*язку з порушенням строків погашення заборгованості пені та штрафів не передбачають таке право банку (а.с.115-116).
      Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, як невід`ємної частини спірного договору.
          При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку розумів відповідач та ознайомився  і погодився  з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати  пені,комісії,штрафів , та, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.
      Отже, апеляційний суд  вважає, що  в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин, 02 липня  2007 року, до моменту звернення до суду із вказаним позовом 28 березня 2018 року , тобто кредитор міг додати до позовної заяви  Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, щонайбільш сприятливі для задоволення позову.
     За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату  пені,комісії   та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
      Вище зазначене повністю узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду у справі № 342/180/17-ц від 03 липня 2019 року.
     При цьому, згідно з ч. 6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
     Стаття 129 Конституції Українивизначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої).
     Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
    На підставі наведеного вище апеляційний суд   вважає, Умови  та правила надання банківських послуг, які містяться в матеріалах даної справи  (а.с. 9-14) не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами  02 липня 2007 року,  шляхом підписання заяви. 
    До того ж, у даному випадку, необхідно зауважити, що міжнародними актами, зокрема, Резолюцією Генеральної асамблеї ООН від 09 квітня 1985 року № 39/248 «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» констатовано, що споживачі здебільшого знаходяться в нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти, купівельної спроможності та виходячи з важливості сприяння справедливому, рівноправному та усталеному економічному і соціальному розвитку, у зв`язку з чим сформульовано керівні принципи для захисту інтересів споживачів.
     З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, апеляційний суд   зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права, бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки  Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих Правил тим більше, співвідносно з конкретним видом кредитного договору.
       На підставі наведеного вище, апеляційний суд  вважає, що відсутні правові підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем по справі  ОСОБА_1   ПАТ КБ «ПриватБанк», у теперішній час АТ КБ «ПриватБанк», дотримався вимог, передбачених чинним законодавством України про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими Банк.
        Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.
       Щодо строків позовної давності слід зазначити наступне.
        Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
        Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).
      Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
      Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.
       Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).
      Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
       За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
       Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
      Відповідно до статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.
        З матеріалів  справи вбачається, що 02 липня 2007  року ОСОБА_1   підписав заяву б/н відповідно до якої отримав кредит у розмірі  6700  грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36  % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.
        Відповідно до заяви, яка підписана відповідачем ОСОБА_1   , базова відсоткова ставка по кредитному ліміту на момент підписання угоди 3% в місяць з розрахунку 360 днів в році. Строк дії кредитного ліміта співпадає зі строком дії платіжної карти. Строк дії картки до 01/15 .
       Встановлено,що відповідачем належним чином зобов*язання не виконані та  станом на 31 січня 2015 року відповідач мав  непогашену заборгованість за тілом кредиту в розмірі 6242,51 та заборгованість за простроченими відсотками в розмірі 3258,07 грн.   
       При зверненні до суду із заявою про перегляд заочного рішення Волноваського районного суду Донецької області від 10 травня 2018 року  (а.с.40-43) , та  з апеляційною скаргою (а.с.52-55), відповідач, в інтересах якого  діє адвокат Біцулова А.А. , просили застосувати строки позовної давності,оскільки останній платіж за кредитом було здійснено відповідачем 18 жовтня 2014 року,а позивач звернувся з позовом тільки 28 березня 2018 року .
       Кредитна картка діє в межах визначеного нею строку. За договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (стаття 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (стаття 261 ЦК України), а не закінчення строку дії договору.
       Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14, постанові Верховного Суду від 01 березня  2018 року у справі № 591/8058/15-ц.
       Пунктом 9.12 Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього строку жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на той самий строк.
       В той же час пунктом 3.1.1. Умов та правил надання банківських послуг зазначено, що строк дії картки зазначено на лицевій стороні картки (місяць, рік). Картка дійсна до останнього календарного дня зазначеного місяця.
       Враховуючи те, що кредитним договором не встановлено обов`язку позичальника щомісячно вносити платіж з повернення суми кредиту у конкретно визначеному розмірі та не передбачено самостійної відповідальності за невиконання цього обов`язку, а строк погашення кредиту в повному обсязі у договорі визначено останнім днем місяця, зазначеного на картці (строку кредитування), то в такому випадку позовна давність обраховується з моменту закінчення строку дії кредитної картки.
       Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_1   отримав  кредитну картку: № НОМЕР_1   з  терміном дії до  08/12, та   № НОМЕР_2   з терміном дії до 01/15 . Останнє поповнення картки відбулось 18 жовтня 2014 року .
          З огляду на вищевикладене, апеляційний суд  приходить до висновку, що між сторонами погоджені умови кредитування та розмір відсоткової ставки в межах строку кредитування, тобто до 01/15 року. Отже, після зазначеної дати у банку відсутні підстави нараховувати відсотки  (правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року № 14-10 цс у справі № 444/9519/12) .
        Сплив строку позовної давності, про застосування якого заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України). Такаж правова позиція зазначена Верховним судом України у постанові від 16 вересня  2015 року у справі № 6-68цс15 та у постанові від 23 листопада 2016 року № 6-2104цс16.
        Отже, в межах наданих доказів , суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що банк звернувся із позовом з пропуском трирічного строку позовної давності.
        Окрім того, оскільки позовна давність до основної вимоги спливла до звернення позивача до суду, вважається, що позовна давність спливла і до додаткової його вимоги про стягнення з відповідача процентів.
       Зазначене узгоджується з Правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною в постанові від 28 березня 2018 року № 14-10 цс 18 у справі № 444/9519/12.
        Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність -  це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
        Згідно із ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
         Так, за зобов`язанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.5 ст. 261 ЦК України).
          Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст. 252-255 ЦК України.
         При цьому, початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).
         За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
          Однак, як вбачається з матеріалів справи строк дії картки до 01/15 року,  тобто до 31 січня 2015 року , а з позовом позивач звернувся до суду   28 березня 2018 року , тобто з пропуском загального строку позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачем .
           На підставі наведеного вище, апеляційний суд  приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог  АТ КБ  «ПриватБанк»,  оскільки в даному випадку позивачу  необхідно відмовити в задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском   останнім строку позовної давності для звернення до суду, про застосування якого  ОСОБА_1 та його представником  було заявлено (а.с.40-43,52-55).
          За таких обставин, доводи апеляційної скарги відповідача про те, що в задоволенні позовних вимог позивача слід відмовити у зв`язку з пропуском строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом, заслуговують на увагу.
          На підставі викладеного, апеляційний суд  приходить до висновку про необхідність  задоволення  апеляційної скарги  та скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення по справі про відмову в задоволенні позовних вимог позивача із вищенаведеним мотивуванням .
        Згідно з ч. 1, п. п. 1, 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача.  Оскільки рішення суду першої інстанції скасовано,у задоволенні позовних вимог відмовлено, то суд апеляційної інстанції вважає необхідним стягнути з позивача на користь ОСОБА_1 судові витрати,понесені у зв*язку з розглядом справи у суді першої інстанції (а.с.39 ) у розмірі 420,40 грн та судові витрати ,понесені у зв*язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 2643 грн (а.с. 51).
       Згідно з  ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
        Згідно з частиною другою статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно  з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
      При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
       Відповідно до частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
      Частиною п`ятою статті 137 ЦПК встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
     Згідно з частиною шостою статті 137 ЦПК обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
     При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
      При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи   з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
      Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
       Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі  і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені  в постановах Верховного Суду.
       У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року  у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зазначено, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення   з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат».
       До апеляційної скарги надано  : - договір про надання правової допомоги від 26 листопада 2020 року ,укладений між адвокатом Біцуловою А.А. та ОСОБА_1 ; - розрахунок суми судових витрат,які відповідач поніс у зв*язку із розглядом цивільної справи за позовом АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором на суму 8563,40 грн ; - акт приймання-передавання від 22 лютого 2021 року ,відповідно до якого адвокат Біцулова А.А. передає,а ОСОБА_1 приймає та сплачує виконані адвокатом послуги, згідно з договором, відповідно до розрахунку суми судових витрат,які відповідач поніс на загальну суму 8563,40 грн,з детальним описом робіт,та відповідно якого , підписання акту приймання- передавання свідчить про передавання-приймання робіт (надання адвокатом послуг) сторонами без заперечень,їх оплату клієнтом готівкою у розмірі відповідно до змісту зазначеного акту та безпосередньо перед його підписанням;-копію ордеру (а.с.59-62).
       Враховуючи викладене, та відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу (квитанції про прибуткового касового ордеру,платіжне доручення з відміткою банку або іншого банківського документа,касового чеку ) ,апеляційний суд вважає необхідним відмовити у задоволенні вимог відповідача про відшкодування таких витрат у розмірі 5500 грн. 
Керуючись ст.ст. 374,376,381,382  ЦПК України, апеляційний суд -
                                                                   П О С Т А Н О В И В  :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат  Біцулова Анна Анатоліївна - задовольнити .

Заочне рішення Волноваського районного суду Донецької області від 10 травня 2018 року - скасувати повністю та ухвалити нове рішення.

У задоволенні  позовних  вимог  публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором  - відмовити. 

Стягнути з акціонерного товариства комерційного банку  «ПриватБанк»  (01001, м.Київ, вул.Грушевського, буд. 1 «Д», код ЄДРПОУ  14360570, МФО 305299)  на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_3 , судові витрати, понесені у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції у розмірі 420 (чотириста двадцять ) грн 40 коп та судові витрати ,понесені у зв*язку  з переглядом справи  у суді  апеляційної  інстанції у  розмірі  2643 ( дві тисячі шістсот сорок три  ) грн .

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.
Повний текст постанови складений 09 квітня 2021 року . 

Судді: