ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

29 квітня 2021 року                                                                                

м. Чернівці

справа № 723/437/15-ц

провадження 22-ц/822/451/21 

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого        Половінкіна Н. Ю. 

суддів Кулянди М.І., Одинака О.О.

секретаря Вовкун Н.Ю.

з участю представника позивача Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» Бацей Тетяни Миколаївни

учасники справи

позивач Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»

відповідач ОСОБА_1 , ОСОБА_2 

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Першотравневого районного суд м. Чернівці від 21 вересня 2020 року, головуючий у першій інстанції Пташник А.М.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» у лютому 2015 року звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.
Посилалось на те, що Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір від 24 вересня 2008 року № CVJWGR0000000001, за яким Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» зобов`язалося надати кредит в сумі 15450 доларів США  строком до 24 вересня 2018 року, ОСОБА_1 зобов`ячалася повернути кредит та сплатити відсотки.
Забезпечено виконання зобов`язання договором між Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_2 поруки. 
Посилалося на  неналежного виконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань з сплати кредиту в сумі 15 195,18 доларів США, процентів за користування кредитом в сумі  13 120,05 доларів США, комісії в сумі 4 307,04 доларів США, пені в сумі 28 283,57 доларів США, штрафу фіксована частина в сумі 15,67 доларів США, процента складова в сумі 3 045,29 доларів США.
Просило суд стягнути з  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 солідарно на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» за договором між Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1 кредиту від 24 вересня 2008 року № CVJWGR0000000001 заборгованість в сумі 63966,81 долар США, що за курсом відповідно до службового розпорядження Національного банку України від 29 січня 2015 року складає 1020270,56 грн.
Короткий зміст судових рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій
Заочним рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 24 березня 2015 року позов Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задоволено.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 63 966,81 доларів США, що за курсом Національного банку України складає 1 020 270,56 грн.
ОСОБА_2 у грудні 2015 року звернувся до суду з заявою про перегляд заочного рішення.
Ухвалою Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 23 грудня 2015 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 24 березня 2015 року залишено без задоволення.
Рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 09 березня 2016 року апеляційну скаргу  ОСОБА_2  задоволено частково.
Заочне рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 24 березня 2015 року змінено.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 24 вересня 2008 року № CVJWGR0000000001 у розмірі 35 683,23 доларів США та 277 967,29 грн, що складається із заборгованості за тілом кредиту в розмірі 15195,18 доларів США, із заборгованості про процентам за користування кредитом у розмірі 13 120,05 доларів США, заборгованості по комісії у розмірі 4 307,04 доларів США, штрафу (фіксована складова) у розмірі 15,67 доларів США, штрафу (процентна складова) у розмірі 3 045,29 доларів США та пені за несвоєчасне виконання зобов`язань у розмірі 277 967,29 грн.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 січня 2017 року касаційну скаргу  ОСОБА_2  задоволено частково.
Рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 09 березня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 21 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.
Заочне рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 24 березня 2015 року змінено.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 24 вересня 2008 року № CVJWGR0000000001 у розмірі 32 622,27 доларів США та 277 967,29 грн, що складається із заборгованості за тілом кредиту у розмірі 15 195,18 доларів США, заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 13 120,05 доларів США, заборгованості по комісії у розмірі 4 307,04 доларів США та пені за несвоєчасне виконання зобов`язань у розмірі 277 967,29 грн.
Заочне рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 24 березня 2015 року в частині вирішення судових витрат скасовано.
Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» судові витрати за подання позовної заяви по 1739 грн. 30 коп. з кожного.
Стягнуто з Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 судові витрати за подання апеляційної скарги у розмірі 192 грн. 93 коп.
Постановою Верховного Суду від 27 листопада 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено.
Заочне рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 24 березня 2015 року та рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 21 березня 2017 року в частині задоволення позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором скасовано.
У задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.
Вирішено питання розподілу судових витрат.
Поновлено виконання заочного рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 24 березня 2015 року та рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 21 березня 2017 року в частині вимог Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , які судом касаційної інстанції не переглядалися.
ОСОБА_1 у червні 2020 року звернулася до суду з заявою про перегляд заочного рішення.
Ухвалою Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 30 червня 2020 року скасовано заочне рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 24 березня 2015 року.
Короткий зміст оскаржуваного рішення суду
Рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 21 вересня 2020 року у позові Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» в апеляційній скарзі просить рішення Першотравневого районного суд м. Чернівці від 21 вересня 2020 року скасувати.

Провадження у цивільній справі № 723/437/15-ц в частині позовних вимог Акціонерного товариства «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості закрити з підстав наявності чинного рішення Чернівецького апеляційного суду від 21 березня 2017 року у цій же справі.

Провадження у цивільній справі № 723/437/15-ц в частині позовних вимог Акціонерного товариства «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості закрити з підстав наявності чинної постанови Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у цій же справі.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Зазначає, що судом першої інстанції порушено принцип правової визначеності, оскільки заочне рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 24 березня 2015 року було переглянуто рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 21 березня 2017 року, яким в частині вимог Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості змінено.

Судом першої інстанції відмовлено у позові Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за наявності постанови Верховного Суду від 27 листопада 2019 року, якою у позові Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про солідарне стягнення заборгованості відмовлено.

Вважає, що існує рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 21 березня 2017 року, яким в частині вимог Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено, та рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 21 вересня 2020 року, яким у позові Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено.

Посилається на те, що висновки суду першої інстанції про закінчення строку позовної давності 31 березня 2014 року не відповідають обставинам справи, оскільки рішенням Чернівецького апеляційного суду від 21 березня 2017 року встановлено обставини переривання перебігу позовної давності, здійснення боржником протягом з грудня 2008 року по червень 2010 року сплати заборгованості частково, вчинення ОСОБА_1 останнього платежу 11 червня 2010 року, тобто дій, що свідчать про визнання свого обов`язку, встановлення постановою Верховного Суду від 27 листопада 2019 року факту припинення дії поруки, не свідчить про пропуск Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» п`ятирічного строку звернення до суду з позовом до боржника про стягнення заборгованості.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзиві ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга  Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, суд першої інстанції керувався положеннями до ст. 256, ст. 257, ч. 1, 4, 5 ст. 261, ч. 3, 4, 5 ст. 267, ч.1 ст. 509, ч.1 ст.526, ч.1 ст. 527, ч.1 ст. 1050, ч.2 ст. 1054 ЦК України та дійшов висновку про наявність підстав для відмови у позові Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про солідарне стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за наявності обставин, встановлених постановою Верховного Суду від 27 листопада 2019 року, у позові до ОСОБА_1 - у зв`язку із спливом строку позовної давності, про застосування якої заявила ОСОБА_1 .

На обґрунтування таких висновків суд першої інстанції зазначив, що відповідно до п.8.1.2 договору строк повернення кредиту в цілому був змінений та настав 31 березня 2009 року, з указаної дати банк мав право звернутися до боржника з вимогою про дострокове повернення всієї суми кредиту. Згідно із вимогами п.5.5 договору строк позовної давності тривалістю у п`ять років закінчився 31 березня 2014 року. Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до суду із позовом у лютому 2015 року, тобто за спливом строку позовної давності.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення наведеним нормам не відповідає.

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій
Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір від 24 вересня 2008 року № CVJWGR0000000001, за яким Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» зобов`язалося надати кредит в сумі 15450 доларів США  строком до 24 вересня 2018 року, ОСОБА_1 зобов`язалася повернути кредит та сплатити відсотки.
Забезпечено виконання зобов`язання договором між Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_2 поруки. 
ОСОБА_1 неналежно виконано зобов`язання з сплати кредита в сумі 15 195,18 доларів США, процентів за користування кредитом в сумі  13 120,05 доларів США, комісії в сумі 4 307,04 доларів США, пені в сумі 28 283,57 доларів США, штрафу фіксована частина в сумі 15,67 доларів США, процента складова в сумі 3 045,29 доларів США.
Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права при прийнятті постанови
Щодо позовної давності
Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).
На підставі частини 1 та 2 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
На підставі ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.
За змістом частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.
Відповідно до пункту 8.1.2 договору між Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1 кредиту від 24 вересня 2008 року № CVJWGR0000000001 у разі порушення термінів оплати, передбачених пунктом 8.1.1. (у тому числі оплати заборгованості не в повному обсязі) на 120 календарних днів, - сторони дійшли згоди вважати строк повернення кредиту (залишку заборгованості по кредиту), відсотків, винагороди, пені (в повному обсязі), - в останній день місяця, в якому відбулося порушення термінів оплати на 120 календарних днів.
Зі змісту вказаної умови договору вбачається, що сторони домовилися про обов`язкову зміну строку виконання зобов`язань за цим кредитним договором у разі виникнення у боржника прострочення з погашення заборгованості за кредитом (у тому числі оплати заборгованості не в повному обсязі) на 120 календарних днів.
Тобто сторони самостійно врегулювали у договорі питання дострокового повернення кредиту - зміну строку виконання основного зобов`язання.
З аналізу змісту пункту 8.1.2 договору випливає, що безумовною підставою для зміни строку виконання основного зобов`язання є виникнення у позичальника прострочення з погашення заборгованості, а не направлення банком письмового повідомлення позичальнику про припинення строку користування кредитом, так як у такому повідомленні банк не вимагає дострокового виконання зобов`язань.
При цьому, зміна строку кредитування, у випадку прострочення виконання боржником своїх зобов`язань та нездійснення повного погашення заборгованості протягом 120 днів, не залежить від волевиявлення однієї зі сторін, тобто є безумовною, а не надає банку право звернутися до боржника з вимогою про дострокове повернення всієї суми кредиту у порядку, визначеному частиною другою статті 1050 ЦК України.
Наведене відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 15 червня 2020 року у справі № 138/240/16-ц (провадження № 61-14987св19).
Враховуючи, що строк повернення кредиту в цілому був змінений на підставі пункту 8.1.2 договору між Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1 кредиту від 24 вересня 2008 року № CVJWGR0000000001 та  настав 31 березня 2009 року.
Заслуговують на увагу посилання Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» в апеляційній скарзі на те, що висновки суду першої інстанції про закінчення строку позовної давності 31 березня 2014 року не відповідають обставинам справи. 
Відповідно до частини першої статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Згідно статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Частиною першою статті 259 ЦК України передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.
Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що укладений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Пунктом 5.5 договору між Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1 кредиту від 24 вересня 2008 року № CVJWGR0000000001 встановлено строк позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків, винагороди, неустойки тривалістю 5 років.
При цьому відповідно до частин першої та п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. 
За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання.
Відповідно до частини першої, третьої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. 
Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.
Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.
При цьому, якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.
Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України          № 6-2104цс16 від 23 листопада 2016 року та в постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року в справі № 309/5440/15-ц (провадження № 61-4581св18).
За змістом частини першої статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно).
Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пп.62, 66 рішення від 20 грудня 2007 року у справі «Фінікарідов проти Кіпру»).
Згідно з частиною третьою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. 
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
ОСОБА_1 подано заяву про застосування строку позовної давності у серпні 2020 року.
У постанові Верховного Суду України від 09 листопада 2016 року у справі № 6-1457цс16 зазначено, що: «відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, в силу частини третьої статті 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново. Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. Суди повинні дослідити графік погашення кредитної заборгованості та встановити чи передбачають умови кредитного договору виконання зобов`язання частинами або у вигляді періодичних платежів, і у випадку вчинення боржником оплати чергового платежу, чи не свідчить така дія про визнання лише певної частини боргу, а відтак така не може бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.».
З розрахунку заборгованості за договором між Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1 кредиту від 24 вересня 2008 року № CVJWGR0000000001 вбачається, що з 31 березня 2009 року по 29 вересня 2009 року боржником регулярно здійснювалося виконання зобов`язання за договором, а також здійснено платежі 21 січня 2010 року, 10 лютого 2010 року та 11 червня 2010 року, у тому числі у межах позовної давності.
З огляду на те, що строк повернення кредиту настав 31 березня 2009 року, тобто у ОСОБА_1 виникло зобов`язання з повернення всього кредиту, ОСОБА_1 вчинялись дії, що свідчать про визнання нею свого обов`язку, мало місце переривання перебігу позовної давності 11 червня 2010 року.
З позовом до суду Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулося 13 лютого 2015 року, тобто в межах передбаченого кредитним договором п`ятирічного строку позовної давності.
Ураховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для відмови у позові за спливом позовної давності на порушення норм матеріального права.
У пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2010 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз`яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.
Суд першої інстанції не врахував зазначених норм матеріального права та дійшов помилкового висновку про наявність підстав для відмови у позові з наведених вище мотивів без встановлення доведеності позову.
Не заслуговують на увагу зазначення ОСОБА_1 у відзиві на апеляційну скаргу, що постанова Верховного Суду від 27 листопада 2019 року, якою у позові Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про солідарне стягнення заборгованості відмовлено, має преюдиційне значення щодо спливу позовної давності до основної вимоги.
Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.
Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/14 (провадження № 12-144гс18) зазначила, що преюдиційне значення у справі надається обставинам, встановленим судовим рішенням, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особи, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключено ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиційні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.
Зі змісту постанови Верховного Суду України від 27 листопада 2019 року касаційним судом досліджувалися та встановлювалися обставини зміни строку виконання зобов`язання на підставі пункту 8.1.2 договору між Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1 кредиту від 24 вересня 2008 року № CVJWGR0000000001, настання строку повернення кредиту, відсотків, винагороди, пені в повному обсязі 31 березня 2009 року.
Отже, постанова Верховного Суду від 27 листопада 2019 року містить преюдиційні факти зміни строку виконання зобов`язання на підставі пункту 8.1.2 договору між Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1 кредиту від 24 вересня 2008 року № CVJWGR0000000001, настання строку повернення кредиту, відсотків, винагороди, пені в повному обсязі 31 березня 2009 року.
Натомість, правова оцінка обставин припинення поруки 31 березня 2014 року, звернення банку до суду з позовом до поручителя у лютому 2015 році не мають преюдиційного значення.
У постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6 -2662цс15 зроблений висновок, що строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України, є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові у позові. Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати.
Щодо стягнення комісії
Відповідно до пункту 8.1 кредитного договору позичальник зобов`язаний сплатити на користь банку винагороду за резервування ресурсів у розмірі 6,60 % річних від суми зарезервованих ресурсів. 
Аналіз змісту пункту 8.1 кредитного договору і розрахунку заборгованості свідчить про те, що визначена у розрахунку заборгованості комісія є винагородою за резервування (розмір і строки сплати винагороди за резервування, визначені в договорі та графіку, збігаються з розміром і строками сплати комісії, визначеної в розрахунку заборгованості).
У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18) зробив висновок, що: «надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при виконання прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. 
Згідно з абзацом другим частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. 
У відповідності до частин першої-третьої 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг. 
Частиною першою, другою статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.
Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. 
Положення договору між Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1 кредиту від 24 вересня 2008 року про сплату позичальником на користь банку комісій у вигляді винагороди за додатковий моніторинг погашення кредиту та за резервування ресурсів є нікчемними, оскільки вказані платежі є платою, встановлення якої було заборонено частиною третьою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» і пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, які були чинними на момент укладення спірного кредитного договору, а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже такі умови договору порушують публічний порядок. 
Таким чином, вимоги Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про стягнення комісії є необґрунтованими, оскільки умова кредитного договору про її нарахування та сплату порушує публічний порядок, тобто є нікчемною.
У відповідності до частини другої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Отже, з урахуванням встановлених обставин, встановлено нікчемність умов даного договору про сплату позичальником на користь банку комісій у вигляді винагороди за додатковий моніторинг погашення кредиту та за резервування ресурсів в силу закону, як такого, що не породжує будь-яких прав та обов`язків сторін.
Частиною першою статті 216 ЦК України  передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
Відповідно до статті 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а у випадку неможливості такого повернення (зокрема, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі) необхідно відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. 
Оскільки умова п.8.1 договору між Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1 кредиту від 24 вересня 2008 року № CVJWGR0000000001 договору щодо сплати комісій у вигляді винагороди за додатковий моніторинг погашення кредиту та за резервування ресурсі є нікчемною, вимоги банку про стягнення заборгованості з комісії за користування кредитом не підлягають задоволенню, а комісія сплачена ОСОБА_1 у розмірі 1491,04 доларів США підлягає зарахуванню на погашення кредиту.
Щодо правомірності нарахування процентів та пені
Припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (пункт 90)).
Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом та неустойку (штраф, пеню) припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Таким чином, у справі, яка переглядається, вимоги банку про стягнення відсотків та штрафу після 31 березня 2009 року (закінчення строку кредитування) не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.
Такі правові висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12.
Тому підстав для задоволення позову Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення процентів за користування кредитом, пені та штрафу з 1 квітня 2009 року по 29 січня 2015 року немає.
Відповідно до розрахунку заборгованості за договором між Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1 кредиту від 24 вересня 2008 року № CVJWGR0000000001 вбачається, що заборгованість за відсотками станом на 20 березня 2009 року становить 249,76 доларів США, за період з 20 березня 2009 року по 31 березня 2009 року дорівнює 94,61 доларів США (15450 доларів США*20,04%(відсоткова ставка)/360*11 днів).
За таких обставин проценти, сплачені ОСОБА_1 після 31 березня 2009 року в сумі 3525,47 доларів США, підлягають зарахуванню на погашення кредиту. 
Відповідно до частини 1та 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа.
За змістом ст.611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.
Відповідно до ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ч.2 ст.549 ЦК України).
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).
Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового.
Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).
За положеннями ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.
Такого висновку дійшов Верховний Суд України, виклавши правову позицію із цього питання, зокрема у постанові від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15.
За змістом п.5.1 договором між Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1 кредиту від 24 вересня 2008 року у випадку несвоєчасного погашення заборгованості по кредиту позичальник сплачує пеню у розмірі, який визначений у пункті 8.4 договору за кожний день прострочки.
На підставі п.8.4 договору при порушенні позичальником зобов`язань із погашення кредиту, позичальник сплачує пеню у розмірі 0,15% від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожний день прострочки, але не менше 1 грн.
Пунктом 6.4 правочину встановлено, що при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов`язань, передбачених договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф у розмірі 250 грн. + 5% від суми позову.
Враховуючи вищевикладене штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за договором.
Аналогічний висновок наведений у постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року в справі  № 6-2003цс15.
Тлумачення статей 3 та 549 ЦК України дозволяє стверджувати, що при виборі того який вид неустойки (штраф чи пеня) повинен стягуватися, слід враховувати справедливість і розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України). Тому необхідно визначити стягнення якого виду неустойки (штрафу чи пені) є нерозумним і несправедливим, з урахуванням їх розміру.
Враховуючи принципи справедливості і розумності, обставини справи підлягає стягненню неустойка у вигляді  штрафу в сумі  15,67 доларів США та 3045,29 доларів США.
З огляду на наведене ОСОБА_1 не виконано зобов`язання за договором між Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1 кредиту від 24 вересня 2008 року № CVJWGR0000000001 з повернення кредиту в сумі 15450 доларів США, відсотків в сумі 344,37 доларів США та неустойки у вигляді  штрафу в сумі  15,67 доларів США та 3045,29 доларів США.
З огляду на зарахування на погашення кредиту сплачених ОСОБА_1 після 31 березня 2009 року процентів в сумі 3525,47 доларів США, комісії в сумі 1491,04 доларів США з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» підлягає стягненню кредит в сумі 10433 долари США 49 центів, відсотки в сумі 344 долари США 37 центів, штраф фіксована частина в сумі  15 доларів США 67 центів та процентна складова в сумі 3045 доларів США 29 центів.
Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно із п.4 ч.1ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Ураховуючи викладене рішення Сторожинецького районного суду м. Чернівці від 21 вересня 2020 року підлягає скасуванню з підстав, передбачених п.4 ч.1ст.376 ЦПК України.

Відсутні підстави для закриття провадження у справі в частині вимог Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості з підстав наявності рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 21 березня 2017 року, в частині вимог Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості з підстав наявності постанови Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у цій же справі.

На підставі пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Тлумачення пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України свідчить, що підставою для прийняття судового рішення про закриття провадження у справі є наявність іншого рішення суду, яке набрало законної сили та яке ухвалено між тими самими сторонами, про той самий предмет та з тих самих підстав.

Тлумачення пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України свідчить, що підставою для прийняття судового рішення про закриття провадження у справі є наявність іншого рішення суду, яке набрало законної сили та яке ухвалено між тими самими сторонами, про той самий предмет та з тих самих підстав.

Відповідно до пункту 9 частини другої статті 129 КонституціїУкраїни основними засадами судочинства є обов`язковість судового рішення.

Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип остаточності рішень суду і юридичної визначеності (принцип res judicata).

Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення (Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Brumarescu v. Romania» («Брумареску проти Румунії») від 28 жовтня 1999 року (п. 61).

У будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Тотожними є позови, у яких співпадають суб`єктний склад, предмет і підстава позову.

Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України в постанові від 22 квітня 2015 року у справі № 6-79цс15.

За змістом висновку, зробленого у постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-899цс16, закриття провадження у справі - це одна з форм закінчення розгляду цивільної справи без винесення рішення суду у зв`язку з виявленням після відкриття провадження обставин, з якими закон пов`язує неможливість подальшого судового розгляду справи.
Постановою Верховного Суду від 27 листопада 2019 року заочне рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 24 березня 2015 року, рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 21 березня 2017 року в частині задоволення позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором скасовано, у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено, заочне рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 24 березня 2015 року та рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 21 березня 2017 року в частині вимог Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості не переглядалися.
Ухвалою Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 30 червня 2020 року скасовано заочне рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 24 березня 2015 року.
Рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 21 вересня 2020 року розглянуто позов Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Судові витрати
Відповідно до ч.1ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно частин 1статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до абз.1, 5, 6 п.35 постанова Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних від 17 жовтня 2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 88ЦПКта керуватися тим, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.
Відповідно до ч. 11 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
На підставі ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Позов Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено у розмірі 21,63 відсотків.
Встановлено, що Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» сплачено судовий збір при поданні позову в сумі 3654 грн. відповідно платіжного доручення від 03 лютого 2015 року (т.1, а.с.23).
Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» сплачено судовий збір при поданні апеляційної скарги в сумі 5481 грн. відповідно до платіжного доручення від 09 березня 2021 року (т.2 а.с. 226).
З огляду на наведене з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» підлягає стягненню судовий збір в сумі 1975 грн. 90 коп. (3654+5481*21,63%).
Керуючись п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 21 вересня 2020 року скасувати.

Позов Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» за договором між Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1 кредиту від 24 вересня 2008 року № CVJWGR0000000001 кредит в сумі 10433 долари США 49 центів, відсотки в сумі 344 долари США 37 центів,   штраф фіксована частина в сумі  15 доларів США 67 центів та процентна складова в сумі 3045 доларів США 29 центів.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» судові витрати в сумі 1975 грн. 90 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення 10 травня 2021 року. 

Головуючий                                                                  Н.Ю. Половінкіна

Судді                                                                        М.І. Кулянда
                                                                              
О.О. Одинак